Fordította 
 	 Szíjgyártó László 

 	ÖT KISMALAC 
 	Európa Könyvkiadó 
 	Budapest, 2005 
 	
 	Agatha Christie: Five Little Pigs 
 	Copyright © 1942 Agatha Christie Limited, a Charion company 
 	All rights reserved. 
 	Hungarian translation © Szíjgyártó László jogutóda 
 	A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál a közelmúltban megjelent: 
 	Az ABC-gyilkosságok 
 	Az Ackroyd-gyilkosság 
 	Bűbájos gyilkosok 
 	Gyilkosság Mezopotámiában 
 	Gyilkosság az Orient-expresszen 
 	Halál a Níluson 
 	Holttest a könyvtárszobában 
 	Nemezis 
 	Paddington 16.50 
 	Rejtély az Antillákon 
 	Temetni veszélyes 
 	Tíz kicsi néger 
 	
 	BEVEZETÉS 
 	 Carla Lemarchant 
 	Hercule Poirot kíváncsian vette szemügyre a szobájába bebocsátott fiatal hölgyet. 
 	A hölgy levelében n e m volt semmi konkrétum. Csak arra kérte Poirot-t, hogy fogadja, n e m is célzott rá, hogy miért. Rövid, hivatalos levél volt. Csupán a lendületes kéz­
 	írás sejtette, hogy Carla Lemarchant fiatal. 
 	És most itt van személyesen. Magas, karcsú, fiatal n ő , húszévesnél alig több. Méghozzá az a fajta, akit feltétlenül kétszer is megnéz az ember. Öltözéke elegáns: drága, jó szabású kosztüm, pazar boa. Feje büszke tartású, homloka egyenes, orra finom metszésű, álla határozott. S az egész nő láthatólag csupa élet. N e m is annyira a szépsége ragadta meg az embert, mint inkább ez a sugárzó életkedv. 
 	Mielőtt belépett, Hercule Poirot öregnek érezte magát - most újra megfiatalodott, eltelt életkedvvel, lelkesedéssel. 
 	Elébe m e n t , és üdvözölte. Akkor vette észre, hogy a nő sötétszürke szeme figyelmesen tanulmányozza. Fürkésző, nagyon komoly tekintettel. 
 	Leült. Poirot cigarettával kínálta. A nő kivett egyet. Rágyújtott, s n é m á n szívta egy-két percig. Továbbra is ugyanolyan komoly, elgondolkozó tekintettel tanulmányozta a férfit. 
 	- Nos - szólalt meg nyájasan Poirot -, még n e m határozott? 
 	A nő összerezzent. - Tessék? - kérdezte. 
 5 

 	Megnyerő, kellemesen fátyolos volt a hangja. 
 	- Úgy értem, még n e m döntötte el, hogy kókler vagyok-e, vagy csakugyan az az ember, akire szüksége van. Igaz? 
 	A nő elmosolyodott. 
 	- Hát igen... csakugyan így van valahogy. 
 	Tudniillik ön, monsieur Poirot... nem egészen olyan, amilyennek képzeltem. 
 	- M e g öreg is, igaz? Öregebb, mint gondolta. 
 	- Az is. - A nő tétovázott. - Amint látja, őszinte vagyok. Szeretném... kénytelen vagyok... 
 	a legmegfelelőbb embert megkeresni. 
 	- Nyugodt lehet - mondta Hercule Poirot. -
 	Megtalálta. 
 	- Hát szerénynek éppen nem szerény... -
 	mondta Carla. - Mindamellett hajlamos vagyok hinni magának. 
 	- Tudja - m o n d t a nyájasan Poirot -, az ember nem csak az izmait használja. Nekem nem kell hajolgatnom, lábnyomokat méricskélnem, csikkeket felszednem meg letaposott fűszálakat vizsgálgatnom. Elég, ha hátradőlök a széken, és  gondolkodom. 
 	Nálam - kopogtatta meg tojásdad fejét -, nálam  ez végzi a m u n k á t . 
 	- Tudom - m o n d t a Carla Lemarchant. -
 	Ezért is fordultam önhöz, ugyanis nagyon szokatlan dologgal szeretném megbízni. 
 	- ígéretesen hangzik - m o n d t a Hercule Poirot. 
 	Biztató pillantást vetett a nőre. 
 	Carla Lemarchant mély lélegzetet vett. 
 	- N e m Carla a keresztnevem - m o n d t a . -
 	H a n e m Caroline. ugyanúgy hívnak, mint az 6 
 	
 	anyámat. - Elhallgatott egy pillanatra. - S 
 	bár mindig Lemarchant néven szerepeltem, a családnevem valójában Crale. 
 	Hercule Poirot egy pillanatra zavartan ráncolta össze a homlokát. - Crale... - düny-nyögte. - Mintha rémlenek valami... 
 	- Az a p á m festő volt - folytatta a n ő . -
 	M o n d h a t n á m , neves festő. Egyesek szerint nagy művész. Én hiszem, hogy az. 
 	- Amyas Crale? - kérdezte Hercule Poirot. 
 	- Igen. - A nő megint hallgatott egy kicsit, aztán folytatta: - És az anyámat, Caroline Crale-t, bíróság elé állították, azon a címen, hogy meggyilkolta az a p á m a t ! 
 	- Aha - m o n d t a Hercule Poirot. - Már emlékszem... igaz, hogy csak halványan. 
 	Éppen külföldön voltam akkoriban. Rég volt. 
 	- Tizenhat éve - m o n d t a a n ő . 
 	Most falfehér volt az arca, csak a szeme lángolt. 
 	- Érti? Bíróság elé állították, és el is ítélték... De nem akasztották fel, mert érezték, hogy enyhítő körülmények forognak fenn... Így aztán életfogytiglani fegyházra változtatták az ítéletet. De anyám alig egy évvel a tárgyalás után meghalt. Érti? Kész... 
 	vége... befejeztetett... 
 	- Tehát? - kérdezte csöndesen Poirot. 
 	A Carla Lemarchant-nak nevezett lány összeszorította a két tenyerét. Lassan, akadozva beszélt, de furcsán, élesen hangsúlyozta minden szavát. 
 	Azt m o n d t a : 
 	- M e g kell értenie... pontosan... milyen fába vágtam a fejszém. Ötéves voltam, ami-7 
 	
 	kor a... dolog... történt. Még nagyon kicsi ahhoz, hogy felfogjam. Anyámra meg a p á m ra persze emlékszem, meg arra is, hogy egyszerre csak elkerültem hazulról... Falura vittek. Emlékszem a disznókra, meg a kedves, kövér gazdasszonyra... meg hogy mindenki nagyon kedves volt... meg emlékszem arra is, egészen tisztán, hogy milyen furcsán néztek rám... mindenki... szinte lopva. A gyerekek az ilyesmit megérzik... hogy valami nincs rendjén... csak azt n e m t u d t a m , mi. 
 	És aztán hajóra tettek... izgalmas volt... 
 	napokig utaztam, és aztán megérkeztem Kanadába, ahol Simon bácsi várt, és Montrealban laktam, nála meg Louise néninél, és ha m a m á t meg apát kerestem, azt mondták, h a m a r o s a n jönnek ők is. És aztán... és aztán, azt hiszem, elfelejtettem őket... csak úgy tudat alatt éreztem, hogy meghaltak, n e m emlékszem rá, hogy meg is m o n d t a volna valaki. 
 	Csak már n e m gondoltam rájuk. Ugyanis nagyon boldog voltam. Simon bácsi meg Louise néni jók voltak hozzám, iskolába járt a m , sok barátnőm volt, és én elfelejtettem, hogy valaha másképp hívtak, n e m Lemarchant-nak. Louise néni elmagyarázta, hogy Kanadában ez a nevem, és én akkor teljesen érthetőnek találtam ezt... Hiszen csak a kanadai nevem volt... de ahogy m o n d o m , a végén el is felejtettem, hogy valamikor m á s k é p p hívtak. 
 	D a c o s a n felszegte állát. 
 	- Nézzen rám - m o n d t a . - N e m azt m o n d a n á , ha  véletlenül találkozna velem: „Íme, egy lány, akinek semmi gondja a világon." 
 8 

 	J ó m ó d ú vagyok, makkegészséges, n e m is csúnya, csak örülhetek az életnek. Húszéves koromig n e m cseréltem volna senkivel. 
 	De akkor már kezdtem kíváncsi lenni. Az anyámra meg az a p á m r a . Kik voltak, mit csináltak? Végül úgyis rájöttem volna... 
 	Mi egyebet tehettek, megmondták az igazat. A huszonegyedik s z ü l e t é s n a p o m o n . 
 	énytelenek voltak m e g m o n d a n i , először is, mert megkaptam az örökségem. Aztán meg, tudja, ott volt az a levél. A levél, amit anyám írt nekem, a halálos ágyán. 
 	Megváltozott, elkomorult az arckifejezése. 
 	Szeme n e m két égő pont volt többé, h a n e m ét kis sötét, feneketlen t ó . S folytatta: Akkor tudtam meg az igazat. Hogy anyámat gyilkosság miatt elítélték. Elég... elég szörnyű volt. 
 	Hallgatott egy darabig. 
 	- Még valamit el kell m o n d a n o m önnek. 
 	Akkor már menyasszony voltam. De azt mondták, hogy várnunk kell... hogy n e m házasodhatunk össze, amíg n e m leszek huszonegy éves. Amikor megtudtam a dolgot, megértettem, miért. 
 	Poirot első ízben m o c c a n t meg. Eddig szólni se szólt semmit. 
 	- És hogy reagált a dologra a vőlegénye? 
 	- J o h n ? J o h n fütyült rá. Kijelentette, hogy n e m érdekes... legalábbis neki n e m . Ő J o h n , én meg Carla... a múlt n e m számít. 
 	Előrehajolt. 
 	- Nem bontottuk fel az eljegyzést. És, tudja, mégis  számít. N ekem számít. És J o h n nak is... N e m is a múlt... h a n e m a jövő. -
 	9 
 	
 	Ökölbe szorította kezét. - Mert gyerekeket akarunk. Mind a ketten. És n e m szeretnénk, ha a gyerekeink félelemben nőnének fel. 
 	- N e m tudja m é g , hogy mindenkinek akadnak az ősei közt lelketlen és rossz emberek? - kérdezte Poirot. 
 	- N e m érti, mit akarok m o n d a n i . Persze. 
 	Csakhogy rendszerint n e m tudnak róla. De mi tudunk. Nagyon közel van hozzánk időben a dolog. És n é h a . . . néha látom, hogyan néz rám J o h n . Csak egy pillantás, csak rám villan a szeme. Mi lesz, ha összeházasodunk, összeveszünk valamin... és én észreveszem, hogy rám néz, és... és elkezd  töprengeni? 
 	- Hogyan ölték meg az apját? - kérdezte Hercule Poirot. Carla hangja tisztán, határozottan csengett: 
 	- Megmérgezték. 
 	- Értem - m o n d t a Hercule Poirot. 
 	Egy darabig csönd volt. 
 	Aztán a lány nyugodt, tárgyilagos hangon így szólt: 
 	- Hál' istennek, ön értelmes ember. Érti, hogy igenis számít a dolog... és hogy milyen következményei lehetnek. N e m próbálja szépítgetni, n e m hozakodik elő vigasztaló frázisokkal. 
 	- Nagyon is meg t u d o m érteni - m o n d t a Poirot. - Csak azt n e m é r t e m , hogy  tőlem mit óhajt? 
 	Carla Lemarchant egyszerűen csak ennyit mondott: 
 	- Feleségül szeretnék m e n n i J o h n h o z ! 
 	Feleségül  akarok m e n n i J o h n h o z ! És ezt önnek kell lehetővé tennie! 
 10 

 	- Ú g y gondolja... azt akarja, hogy beszéljek a vőlegényével? Á, dehogy, ez butaság. 
 	Maga egészen mást akar. Árulja már el, miben töri a fejét! 
 	- Ide figyeljen, monsieur Poirot. Szeretném, ha pontosan megértene. Megbízom önt, hogy nyomozzon egy gyilkosság ügyében. 
 	- Ú g y érti, hogy...? 
 	- Igen, úgy. Egy gyilkosság akkor is gyilkosság, ha n e m tegnap, h a n e m tizenhat éve követték el. 
 	- De kedves kisasszony... 
 	- Egy pillanat, monsieur Poirot. Még n e m tud mindent. Van még egy igen lényeges pont. 
 	- Éspedig? 
 	- Anyám ártatlan volt - jelentette ki Carla Lemarchant. 
 	Hercule Poirot megdörzsölte az orrát. 
 	- Hát persze - dünnyögte. - Meg t u d o m érteni, hogy... 
 	- Ez n e m érzelgősség. Ott a levél. N e k e m írta, a halálos ágyán. Meghagyta, hogy a huszonegyedik s z ü l e t é s n a p o m o n adják át. 
 	Csak azért írta, hogy megnyugtasson. S e m mi másért. Csak ennyi áll b e n n e . Hogy n e m ő követte el a gyilkosságot... hogy ártatlan volt... hogy legyek nyugodt. 
 	Hercule Poirot elgondolkozva nézett az élettel teli, fiatal arcra, amely olyan k o m o lyan meredt rá. Halkan megszólalt: 
 	-  Tout de mérne... 
 	Carla elmosolyodott. 
 	- N e m , a n y á m n e m volt olyan! Azt hiszi talán, hogy az egész csak hazugság?... Érzelgős hazugság? - Előrehajolt. - Ide figyel-11 
 	
 	jen, monsieur Poirot! Vannak dolgok, amiket a gyerekek biztosan tudnak. Még emlékszem anyámra... persze csak homályosan, de arra határozottan emlékszem, hogy milyen ember volt. N e m szokott hazudni... még jóságból sem. Ha tudta, hogy valami fájni fog, mindig m e g m o n d t a . A fogorvost, meg ha tüske ment az ember ujjába... minden ilyesmit. Nála az igazmondás... ösztön volt. N e m hiszem, hogy különösebben szerettem voln a . . . de bíztam b e n n e . És most is bízom! Ha azt mondja, hogy n e m ő ölte meg a p á m a t , akkor n e m ő ölte meg! N e m az a fajta teremtés volt, aki a halálos ágyán hazugságokat ír le. 
 	Hercule Poirot lassan, szinte vonakodva lehajtotta a fejét. 
 	Carla folytatta: 
 	- Ezért van jogom hozzámenni J o h n h o z . 
 	 Én t u d o m , hogy jogom van  hozzá.  De ő nem tudja. Ő csak azt érzi, hogy természetes, ha ártatlannak hiszem az a n y á m a t . Ki kell deríteni az ügyet, monsieur Poirot. És  önnek kell kiderítenie. 
 	Hercule Poirot lassan így szólt: 
 	- Tegyük fel, hogy igaz, amit m o n d , m a d e moiselle. De akkor is tizenhat év telt már el! 
 	- Hát persze, n e m lesz könnyű - felelte Carla Lemarchant. - Senki másnak n e m is sikerülhet, csak önnek! 
 	Hercule Poirot szeme alig észrevehetően megcsillant. 
 	- Hízeleg? 
 	- Sokat hallottam önről - felelte Carla. -
 	Hogy mi mindent derített m á r ki. Meg azt is, hogy hogyan. Önt a pszichológia érdekli, igaz? 
 12 

 	Mos, az n e m változik az idő múlásával. A kézzelfogható dolgok igen... A csikkek, a lábnyomok, a letaposott fűszálak. Ilyesmit már n e m volna értelme keresni. De a tényeket átgondolhatja, s esetleg beszélhet is azokkal, akik ott voltak akkor... mindegyikük él még... és aztán... aztán, ahogy az imént mondta, hátradőlhet a székén, és  gondolkodhat. És rá fog jönni, mi történt valójában... 
 	Hercule Poirot felállt. Végigsimított a bajszán. 
 	- Megtisztelve érzem m a g a m , m a d e m o i selle! Igazolni fogom belém vetett bizalmát. 
 	Kinyomozom ezt a gyilkossági ügyet. Megvizsgálom a tizenhat évvel ezelőtti eseményeket, és kiderítem az igazságot. 
 	Carla is felállt. Csillogott a szeme. De mondani csak annyit m o n d o t t : 
 	- Helyes. 
 	Hercule Poirot beszédesen megrázta a m u tatóujját. 
 	- Csak még egy pillanat. Azt m o n d t a m , hogy kiderítem az igazságot. De értse meg: n e m vagyok befolyásolható. N e m fogadhatom el igaznak anyja ártatlanságát csak azért, mert ön biztosít felőle. Ha mégis bűnös volt...  eh bien,  akkor mi lesz? 
 	Carla gőgösen hátravetette a fejét. 
 	- A lánya vagyok. Az  igazat szeretném tudni! 
 	- Akkor hát,  en avant1 - felelte Hercule Poirot. - Bár tulajdonképpen n e m ezt kéne m o n d a n o m . Épp az ellenkezőjét.  En arriére.. .2 
 	1 Előre. 
 	2 Hátra. 
 	13 
 	
 	ELSŐ K Ö N Y V 
 	
 	ELSŐ F E J E Z E T 
 	 A védőügyvéd 
 	- Hogy emlékszem-e a Crale-esetre? - kérdezte Sir Montague Depleach. - De még menynyire. Nagyon is jól emlékszem. Igen bájos asszony volt. Csak persze kiegyensúlyozatlan. Nyoma sem volt b e n n e az önuralomnak. 
 	Poirot-ra sandított. 
 	- Miért kérdi? 
 	- Érdekel az ügy. 
 	- N e m valami tapintatos öntől, kedves barátom - m o n d t a Depleach, s kivillant a foga, mikor elmosolyodott hírhedt farkasmosolyával, amely állítólag olyan ijesztő hatást gyakorolt a tanúkra. - Tudja, hogy n e m tartozik a sikeres eseteim közé. N e m sikerült fölmentetnem azt az asszonyt. 
 	- Tudom. 
 	Sir Montague vállat vont. 
 	- Akkor persze még nem rendelkeztem annyi tapasztalattal, mint most. Mindazonáltal azt hiszem, mindent megtettem, ami emberileg lehetséges volt. Csak hát nem sokra megy az ember, ha az ügyfele n e m hajlandó együttműködni vele. Még így is sikerült a halálbüntetést fegyházbüntetésre változtatni. Tudja: erős felindulás... Rengeteg köztiszteletben álló feleség meg anya nyújtott be folyamodványt az ügyben. Együtt éreztek azzal az asszonnyal. 
 	Hátradőlt, és kinyújtotta hosszú lábát. J o gászhoz illő kifejezés jelent meg az arcán. 
 	- Tudja, ha lelövi vagy leszúrja... előállhatt a m volna azzal, hogy hirtelen felindulásban 17 
 	
 	követte el. De hogy méreggel... n e m , ilyen esetben n e m lehet efféle trükkökkel operálni. Kényes... nagyon kényes. 
 	- M i t hoztak fel a védelmére? - kérdezte Hercule Poirot. 
 	Tudta, mert már végigolvasta az akkori újságokat, de úgy érezte, jobb, ha Sir Montague előtt megjátssza a tájékozatlant. 
 	- Hogy öngyilkosság történt. Egyebet n e m lehetett. N e m sokat ért. Crale egyszerűen n e m olyan ember volt! Maga n e m ismerte, ugye? Nos, féktelen élvhajhász volt, hírhedt szoknyavadász, sörivó... meg m i n d e n . Hajszolta és mérhetetlenül élvezte az érzéki örömöket. Semmiféle esküdtszéket n e m lehetne meggyőzni arról, hogy egy ilyen ember egyszer csak leül és szép csöndesen végez magával. Egyszerűen n e m illik az egyéniségéhez. N o s , elejétől fogva tartottam tőle, hogy vesztett ügyet képviselek. És az az asz-szony n e m volt hajlandó együttműködni! 
 	Amikor megjelent az esküdtszék előtt, rögtön tudtam, hogy vesztettünk. Egyáltalán n e m akart küzdeni. De hát ha az ember n e m ragaszkodik hozzá, hogy az ügyfele vallomást tegyen, az esküdtszék azonnal levonja a következtetéseit. 
 	- Erre gondolt, amikor azt m o n d t a az imént, hogy n e m sokra megy az ember, ha ügyfele n e m működik együtt vele? - kérdezte Poirot. 
 	- Pontosan erre, kedves b a r á t o m . Mint tudja, n e m vagyunk varázslók. Az ütközet sorsa jórészt azon dől el, milyen benyomást tesz a vádlott az esküdtekre. Nemegyszer 18 
 	
 	láttam esküdtszéket, amelyik halálos ítéletet hozott, noha a bizonyítás eredményeit a bíró ellenkező értelemben foglalta össze. „Ez az ember gyilkolt, és kész" - ők így látták a dolgot. Vagy: „Ugyan már, ez az ember sose lenne képes ilyesmire!" Caroline Crale még csak meg se próbált küzdeni. 
 	- S miért n e m ? 
 	Sir Montague vállat vont. 
 	- Ne tőlem kérdezze. Persze, szerette azt a fickót. Teljesen összetört, amikor magához tért, és ráeszmélt, hogy mit művelt. Soha többé nem heverte ki azt a megrázkódtatást. 
 	- Ön szerint tehát bűnös volt? 
 	Depleach meglehetősen zavart képet vágott. 
 	- N o s . . . igen, azt hiszem, ezt mindnyájan magától értetődőnek tartottuk. 
 	- Önnek bevallotta, hogy bűnös? 
 	Depleach megbotránkozott. 
 	- Ó, dehogy... szó sincs róla. Tudja, megvannak a játékszabályaink. Minden esetben feltételezzük, hogy a vádlott... khm... ártatlan. Ha ennyire érdekli az ügy, kár, hogy már nem beszélhet az öreg Mayhew-val. Mayhew-
 	ék kértek fel, hogy vállaljam el a védelmet. 
 	Az öreg Mayhew sokkal többet tudott volna mondani önnek, mint én. De hát... ő már megtért az őseihez. Az ifjabb George Mayhew persze még él, de hát ő akkor még nagyon fiatal volt. Nagyon rég volt már ez az egész. 
 	- Igen, t u d o m . Még szerencse, hogy ön annyi mindenre emlékszik. N e m mindennapi memóriája van. 
 	Depleachnek felderült az arca. 
 19 

 	- Hát igen, a fontosabb ügyekre emlékszik az ember. Különösen ha főbenjáró esetről van szó. Meg aztán a Crale-eset természetesen nagy nyilvánosságot kapott a sajtóban is. Sokat írtak a szexuális vonatkozásairól, meg m i n d e n . Az ügyben szereplő 
 	lány feltűnően csinos volt. És nagyon tudta, mit akar. 
 	- Bocsásson meg, hogy ennyit zaklatom -
 	m o n d t a Poirot -, de hadd kérdezzem meg még egyszer: önnek n e m volt kétsége Caroline Crale bűnössége felől? 
 	Depleach vállat vont. 
 	- Ő s z i n t é n szólva... végtére magunk között vagyunk... azt hiszem, n e m sok kétség férhetett a dologhoz. Igen, minden bizonnyal ő követte el a gyilkosságot. 
 	- Mi vallott ellene? 
 	- N o s . . . ugyancsak sok m i n d e n . Először is: volt rá oka. A Crale házaspár akkor már hosszú évek óta igen rosszul élt... végehossza n e m volt a jeleneteknek. A férfinak tömérdek nőügye akadt. N e m tehetett róla. 
 	Ilyen ember volt. Az asszony alapjában véve derekasan tűrte. Elnéző volt, tekintettel a férje természetére, meg aztán a férfi valóban kitűnő festő volt. A képeinek iszonyúan felm e n t az ára... iszonyúan. J ó m a g a m ugyan n e m kedvelem ezt a stílust... ronda, erőszakos, de vitathatatlanul jó képeket festett. 
 	Szóval, m o n d o m , sokszor kitört köztük a cirkusz a nők miatt. Mrs. Crale n e m volt afféle jámbor teremtés, aki n é m á n tűr. Egymást követték a jelenetek. De a férfi a végén min-20 
 	
 	dig visszatért a feleségéhez. Valamennyi viszonya előbb-utóbb véget ért. H a n e m ez az utolsó valahogy m á s volt, mint a többi. Ez­
 	úttal egy lánnyal akadt dolga... méghozzá fiatal lánnyal. Mindössze húszéves volt. 
 	Elsa Greernek hívták. Egy yorkshire-i gyáros egyetlen lánya volt, gazdag és elszánt, s ráadásul tudta, mit akar. Amyas Crale-t akarta. Rávette, hogy fesse le. Crale nem szokott afféle szalonportrékat festeni -
 	„Mrs. Blinkety Blank, rózsaszín selyemben, gyöngysorral" -, de figurális kompozíciókat igen. N e m is hiszem, hogy a hölgyek általában szívesen festették volna le magukat vele - Crale nemigen festett hízelgő képeket. 
 	A Qreer leányt azonban lefestette, és a vége az lett, hogy annak rendje és módja szerint beleesett. Crale már közel volt a negyvenhez, és hosszú évek óta n ő s . É p p abban a korban volt, amikor a legtöbb férfi belebolondul valami kis csitribe. És ez a csitri Elsa Qreer volt. Crale belehabarodott, válni akart, és elvenni Elsát. 
 	Csakhogy Caroline Crale n e m volt hajlandó beleegyezni a válásba. Megfenyegette a férjét. Ketten is hallották, amikor kijelentette, hogy ha Crale n e m m o n d le a lányról, meg­
 	öli. És komolyan is gondolta! A gyilkosságot megelőző n a p o n egyik szomszédjuknál teáztak. Ez a szomszéd mellesleg gyógyfüvekkel meg házilag kotyvasztott orvosságokkal kontárkodott. Volt a kotyvalékai közt valami koniin-készítmény, vagyis foltos bürök. Még egy kis előadást is tartott róla, meg arról, hogy halálos is lehet a hatása. 
 	21 
 	
 	Ez a szomszéd m á s n a p észrevette, hogy az üveg tartalmának a fele eltűnt. Be is gyulladt. Később aztán Mrs. Crale szobájában, az egyik fiók mélyére rejtve, találtak egy majdn e m üres üveget, amelyben koniin volt. 
 	Hercule Poirot nyugtalanul mozgolódni kezdett. 
 	- Más is odarejthette - jegyezte meg. 
 	- Az asszony a rendőrségen beismerte, hogy ő lopta el a mérget. Ez a beismerés persze nagy oktalanság volt, de hát a vizsgálatnak abban a stádiumában még n e m volt ügyvédje, aki tanácsot adhatott volna neki. Amikor faggatni kezdték a méreg felől, őszintén bevallotta, hogy ő lopta el. 
 	- Mi célból? 
 	-Azt állította, hogy önmagával akart végezni. De arra már n e m tudott felelni, hová lett az üvegből a méreg... sem arra, hogy miért csak az ő ujjlenyomatai vannak az üvegen. S 
 	itt volt a bökkenő. Az asszony ugyanis azt állította, hogy Amyas Crale öngyilkos lett. 
 	De ha a férfi csente el a koniint az üvegből, amelyet az asszony rejtett el, akkor az ő ujjlenyomatának éppúgy rajta kellett volna lennie az üvegen, mint az asszonyénak. 
 	- U g y e , sörben adták be neki a mérget? 
 	- Igen. A sörösüveget az asszony vette ki a hűtőszekrényből, és maga vitte le a kertbe, ahol a férje festett. Ő töltött Crale-nek, ő adta a kezébe a poharat, és megvárta, amíg kiissza. 
 	Aztán mindnyájan fölmentek ebédelni, és magára hagyták a festőt... Crale sokszor n e m ment fel a házba étkezni. Az asszony meg a nevelőnő találtak rá később, holtan. Az asz-22 
 	
 	szony azt állította, hogy a sörben, amit ő töltött neki, n e m volt s e m m i . Mi - m á r m i n t a védelem - ahhoz a feltevéshez ragaszkodtunk, hogy a férfit hirtelen úgy elfogta a nyugtalanság és a lelkifurdalás, hogy maga tette a mérget a sörbe. Szamárság... n e m olyan ember volt! És az asszony ellen az ujjlenyomat volt a legsúlyosabb terhelő bizonyíték. 
 	- A sörösüvegen is megtalálták az ujjlenyomatát? 
 	- N e m , csak a férfiét... de az hamis volt. 
 	Amikor a nevelőnő elszaladt orvosért, az asszony magára maradt a holttesttel. És nyilván letörölte a sörösüveget meg a poharat, aztán rájuk nyomta a férje ujjait. Tudniillik azt a látszatot akarta kelteni, hogy ő hozzá se nyúlt a sörhöz. Hiába, n e m sikerült. Az öreg Rudolph, az ügyész, sokat élcelődött a dolgon... cáfolhatatlanul bebizonyította a bíróság előtt, hogy olyan helyzetben  nem tarthat az ember egy sörösüveget a kezében. 
 	Be is m u t a t t a . Mi persze tőlünk telhetőleg igyekeztünk bebizonyítani, hogy  igenis tarthat...  s hogy Crale keze a haláltusa közben valószínűleg kicsavarodott... de őszintén szólva n e m sikerült valami meggyőzően bizonyítanunk. 
 	- A koniint azelőtt önthettek a sörösüvegbe, mielőtt az asszony levitte a kertbe -
 	mondta Poirot. 
 	- Az üvegben n e m volt koniin. Csak a p o hárban. 
 	Elhallgatott: hirtelen megváltozott az arckifejezése, s szúrós tekintettel nézett Poirot-ra. 
 	- Ejnye, Poirot! Mire akar kilyukadni? 
 23 

 	- Ha Caroline Crale ártatlan volt, hogyan került az a koniin a sörbe? - kérdezte Poirot. -
 	A védelem annak idején azt állította, hogy maga Amyas Crale öntötte bele. Ön viszont most azt mondja, hogy ez a legnagyobb mértékben valószínűtlen... és ebben én is egyet­
 	értek önnel. N e m olyan ember volt. Tehát ha nem Caroline Crale öntötte bele, akkor valaki más tette. 
 	Depleach valósággal tajtékzott: 
 	-Az ördögbe is!... Mit erőlködik, ember, mikor úgyis hiába? Azóta hosszú évek teltek el! N e m vitás, hogy az asszony volt a gyilkos. 
 	Maga is biztos volna b e n n e , ha akkor látta volna. Az arcára volt írva! Mi több: szentül hiszem, hogy az ítélet megkönnyebbülés volt a számára. Nem félt. Egyáltalán n e m is voltak idegei. Csak szeretett volna minél hamarabb túlesni a tárgyaláson meg mindenen. Alapjában véve nagyon bátor teremtés volt... 
 	- És a halálos ágyán - szólt közbe Hercule Poirot - mégis egy levelet hagyott hátra a lányának, amelyben ünnepélyesen megesküdött, hogy ártatlan. 
 	- Lehetséges - m o n d t a Sir Montague Depleach. - Ön is meg én is ugyanezt tettük volna a helyében. 
 	- A lánya szerint n e m olyan nő volt. 
 	-A lánya szerint... Ugyan! Mit tud az a lány az egészről? Kedves Poirot-m, az a lány még gyerek volt a per idején. Hány éves is lehetett? Négy? Öt? Megváltoztatták a nevét, és elküldték Angliából valami rokonokhoz, isten tudja, hová. Ugyan, mit tudhat, mire emlékezhet az a lány? 
 24 

 	- A gyermekek rendszerint nagyon jól ismerik a felnőtteket. 
 	- Lehetséges. De ebben az esetben n e m . 
 	Persze hogy az a lány azt szeretné hinni, hogy az anyja nem gyilkolt. Hát higgye csak. Senkinek sem árt vele. 
 	- Csakhogy, sajnos, bizonyíték kell neki. 
 	- Bizonyíték? Hogy nem Caroline Crale ölte meg a férjét? 
 	- Igen. 
 	- Hát - ingatta fejét Depleach -, ilyet pedig nem fog szerezni. 
 	- Gondolja? 
 	A híres jogász elgondolkozva nézett asztaltársára. 
 	-Mindig azt hittem, hogy ön tisztességes ember, Poirot. Miben töri a fejét? Egy lány gyermeki érzelmeit kihasználva akar pénzt keresni? 
 	- Ön nem ismeri azt a lányt. N e m mindennapi teremtés. Rendkívül erős jellem. 
 	- Igen, ezt Amyas és Caroline Crale lányáról el tudom képzelni. Mit akar tulajdonképpen? 
 	- Az igazságot. 
 	- H m . . . Attól tartok, hogy keserűnek fogja találni. Szavamra, Poirot, nem hiszem, hogy bármi kétség férhetne a dologhoz. Azt az embert a felesége ölte meg. 
 	- Bocsásson meg, kedves barátom, de erről meg kell győződnöm. 
 	- Nos, igazán nem t u d o m , mit tehet még. 
 	Elolvashatja az újságok beszámolóit a tárgyalásról. Humphrey Rudolph volt az ügyész. Ő 
 	már nem él... Lássuk csak, ki is volt a cég-25 
 	
 	társa? Azt hiszem, ifjabb Fogg. Igen. Fogg. 
 	Vele beszélhet, aztán megkeresheti azokat is, akik akkor a házban tartózkodtak. Ne higy-gye, hogy örülnek majd, ha felkavarja a múltat, de valószínűleg sikerül kiszednie belőlük, amit akar. Ön igen megnyerő modorú fickó. 
 	- Ó, igen, az érdekeltek. Ez nagyon fontos. 
 	N e m emlékszik rá véletlenül, kik tartózkodtak a házban? 
 	Depleach elgondolkozott. 
 	-Lássuk csak... Nagyon rég volt. Tulajdonképpen csak öten szerepeltek az ügyben, n e m számítva a két cselédet, egy hűséges öreg házaspárt... azok n e m tudtak semmiről semmit. Őket senki sem gyanúsíthatta. 
 	- Azt mondja, öten szerepeltek az ügyben. 
 	Meséljen róluk. 
 	- N o s , ott volt Philip Blake, Crale legjobb barátja... Kölyökkoruktól ismerték egymást. 
 	Akkor éppen Crale-éknél lakott. Néha találkozom vele a golfpályán. St. George's Hillen lakik. Tőzsdés. Részvényeket vásárol, spekulál, méghozzá sikerrel. Szerencsefi, csak kezd már kicsit elhízni. 
 	- É r t e m . Aztán? 
 	- Aztán ott volt Blake bátyja is. Földbirtokos... amolyan otthon ülő fickó. 
 	Egy rigmus villant át Poirot agyán. Megpróbálta elhessegetni. Miért járnak folyton gyerekversikék az eszében? Mostanában szinte már a megszállottjuk. De a rigmus csak n e m akart kimenni a fejéből. 
 	„Egy kismalac piacra járt, egy kismalac meg otthon ült..." 
 	- Ő ült mindig otthon, ugye? 
 26 

 	- Ő az a szomszéd, akiről meséltem... aki gyógyszerekkel vacakolt... meg füvekkel... 
 	Műkedvelő vegyész volt... Ez volt a hobbija. 
 	Hogy is hívták? Olyan irodalmi neve volt... 
 	Megvan! Meredith. Meredith Blake. N e m tudom, él-e még. 
 	- Ki a következő? 
 	- A következő? Hát a bajok okozója. Az ügyben szereplő leány, Elsa Greer. 
 	- Egy kismalac sok húst evett - dünnyögte Poirot. 
 	Depleach rámeredt. 
 	- Csakugyan jól megy a sora - m o n d t a . -
 	Rámenős leányzó volt. Azóta harmadszor m e n t férjhez. Második o t t h o n a már a válóperes bíróság. S valahányszor férjet cserél, mindig gazdagabbra cseréli. Jelenleg Lady Dittishamnek hívják. Üsse fel a k á r m e lyik pletykalapot, s biztosan találkozik a nevével. 
 	- És az utolsó kettő? 
 	- Az egyik a nevelőnő. Már n e m emlékszem a nevére. Jó modorú, értelmes nő volt. 
 	Thompson... vagy J o n e s . . . ilyesféle neve volt. S végül a gyerek, Caroline Crale féltestvére. Ő úgy tizenöt éves lehetett. Meglehetősen híres lett azóta. Ásatásokat folytat, meg expedíciókat szervez az isten háta mögé. 
 	Warren a neve, Angéla Warren. Igen határozott egyéniség. Nemrég találkoztam vele. 
 	- Akkor hát ő az a malac, amelyik azt visítja, hogy: ui, ui, ui... nem? 
 	Sir Montague Depleach enyhe csodálkozással nézett Poirot-ra. De szárazon csak ennyit m o n d o t t : 
 27 

 	- Hát lett volna rá oka, hogy visítson. 
 	Tudniillik nyomorék... csúnya sebhely van az arcán. Ugyanis... No de, azt hiszem, úgyis meghallja majd a históriát. 
 	Poirot felállt. 
 	- Köszönöm. Igazán nagyon kedves volt. 
 	Ha  nem Mrs. Crale ölte meg a férjét... 
 	Depleach közbeszólt: 
 	- De ő ölte meg, öregem, ő ölte meg. Higy-gye el n e k e m . 
 	Poirot folytatta, mintha n e m is hallotta volna: 
 	- ...akkor logikusnak látszik a feltevés, hogy e közül az öt személy közül ölte meg valaki. 
 	- Megölni akármelyikük m e g ö l h e t t e -
 	m o n d t a habozva Depleach. - Csak azt n e m t u d o m ,  miért ölte volna meg. N e m volt rá semmi okuk! Verje ki ezt a rögeszmét a fejéből, öregem! 
 	De Hercule Poirot csak mosolygott, és a fejét rázta. 
 	
 	MÁSODIK F E J E Z E T 
 	 Az ügyész 
 	- Bűnös volt, nem vitás - jelentette ki t ö m ö ren Mr. Fogg. Hercule Poirot tűnődve vizsgálgatta az ügyvéd sovány arcát, éles vonásait. 
 	Quentin Fogg királyi tanácsos másfajta ember volt, mint Montague Depleach. Depleach-ből erő sugárzott, mágneses erő, gőgös és kicsit erőszakos egyéniség volt. Sikereit azzal érte el, hogy hirtelen, teátrálisan modort változtatott. Az egyik pillanatban udvarias, nyájas, elbűvölő volt, aztán mintegy varázs­
 	ütésre átalakult: kivillant a foga, valósággal vicsorgott, mint valami vérszomjas fenevad. 
 	Quentin Fogg sovány volt és sápadt, furcsamód hiányzott belőle az, amit egyéniségnek szoktak nevezni. Csöndesen, minden érzelemtől mentesen, de makacs állhatatossággal tette fel kérdéseit. Ha Depleach olyan volt, mint egy vívótőr, akkor Fogg fúró volt. 
 	Csak haladt előre, konokul, kitartóan. Mutatós sikereket sosem aratott, de kitűnő jogász hírében állt. Rendszerint megnyerte a pereit. 
 	Hercule Poirot tűnődve mustrálgatta. 
 	- Szóval ez volt a benyomása? 
 	Fogg bólintott. 
 	- Látnia kellett volna azt az asszonyt a tanúk emelvényén! A jó öreg Humpie Rudolph (ugyanis ő volt a vád fő képviselője) egyszerűen fasírttá aprította. 
 	Elhallgatott, aztán váratlanul így szólt: 
 	- Tudja, mindent összevéve, kicsit túlságosan is könnyű dolga volt. 
 	29 
 	
 	- Nem vagyok biztos benne - m o n d t a Hercule Poirot -, hogy száz százalékig értem, mit akar ezzel m o n d a n i . 
 	Fogg összevonta finom vonalú szemöldökét. Keskeny kezével végigsimított csupasz felső ajkán. 
 	- Hogy is mondjam? Talán ezzel a nagyon is angolos szólással lehetne a legjobban érzékeltetni: „ülő madárra lőni". Így érthető? 
 	- Csakugyan nagyon angolos szólás, de azt hiszem, értem. Az angolok szeretik, ha áldozatuknak, akár a Központi Bíróságon, akár Eton versenypályáin, akár vadászat közben, van némi esélyük a megmenekülésre. 
 	- Pontosan. Mos, ebben az esetben a vádlottnak semmi esélye nem volt. Humpie Rudolph azt csinált vele, amit akart. A dolog már akkor elkezdődött, amikor Depleach tette fel neki a kérdéseit. Az az asszony csak állt ott, engedelmesen, mint egy kislány a felnőttek közt, és adta a betanult válaszokat a kérdésekre. Nagyon engedelmesen, hibátlanul felelgetett... de egyáltalán nem meggyőzően! A szájába rágták, mit mondjon, és ő elmondta. N e m Depleach volt a hibás. A vén kókler tökéletesen játszotta a szerepét... 
 	de ha egy jelenetben  két színészre van szükség, egy nem játszhatja el. S az az asszony nem adta fel neki a végszavakat. Rosszabb benyomást nem is tehetett volna az esküdtszékre. Aztán felállt az öreg Humpie. G o n d o lom, látta annak idején? Sokat vesztettünk vele. Fölhúzta a talárja szélét, elkezdett előre-hátra hintázni a sarkán, aztán... egyenest a célba! 
 30 

 	Mondom, fasírttá aprította! Hol erre terelte a szót, hol arra... és az az asszony minden alkalommal beleesett a csapdába. Beismertette vele saját vallomása képtelenségét, révette, hogy ellentmondjon ö n m a g á n a k , s ő 
 	egyre jobban belegabalyodott. Aztán az öreg előállt a szokásos szöveggel. Nagyon lenyűgözően, nagyon meggyőzően: „Szerintem, Mrs. Crale, az ön meséje, hogy azért lopta el a koniint, hogy öngyilkos legyen, hazugságok sorozata. Szerintem ön azért lopta el a mérget, hogy a férjének adja be, aki el akarta hagyni egy másik nőért, s ön előre megfontolt szándékkal be is adta neki." Az asszony ránézett - milyen csinos teremtés volt, milyen kecses és törékeny! -, és azt m o n d t a : 
 	„Nem, n e m , n e m én tettem!" Ennél erőtlenebb, ennél kevésbé meggyőző védekezést még sose hallottam. Láttam, amint az öreg Depleach fészkelődik székén. Akkor már tudta, hogy m i n d e n elveszett. 
 	Fogg egy kis szünetet tartott, aztán folytatta: 
 	- É s mégis... a csuda tudja. Bizonyos értelemben ez volt a legokosabb, amit az asszony m o n d h a t o t t ! Az esküdtek lovagiasságához apellált... Ahhoz a furcsa lovagiassághoz, amely szoros kapcsolatban van a vadászattal, s amiért a külföldiek nagy többsége szemfényvesztőnek tart bennünket! Az esküdtszék érezte, az egész bíróság érezte, hogy a nőnek nincs semmi esélye. Még csak küzdeni is képtelen volt magáért. S e m m i képpen sem vehette fel a harcot egy olyan nagydarab, okos, brutális fickóval, mint az 31 
 	
 	öreg H u m p i e . Az a gyönge, egyáltalán n e m meggyőző „ n e m , n e m , n e m én t e t t e m " szánalmas volt... egyszerűen csak szánalmas. 
 	Az asszony kész volt. 
 	És mégis: bizonyos értelemben ez volt a legokosabb, amit m o n d h a t o t t . Az esküdtszék alig félóráig tanácskozott. Aztán kihirdette a döntést: „Bűnös, de kegyelemre ajánljuk." 
 	Az igazság az, hogy a vádlott szerencsére é p p az ellentéte volt az ügyben szereplő 
 	másik nőnek. A lánynak. Mert az iránt az esküdtszék kezdettől fogva ellenszenvvel viseltetett. A lánynak egyetlen arcizma se rezdült. 
 	Csinos volt, kemény és m o d e r n . A tárgyalót e r e m b e n ülő nők szemében egy típust képviselt: a családi boldogságot feldúló lány típusát. Egyetlen család sincs biztonságban, amíg az effélék szabadon kószálhatnak. Telítve vannak szexualitással, s fütyülnek a feleségek és anyák jogaira. Meg kell m o n d a n o m , az a lány n e m kímélte magát. Őszinte volt, b á m u l a t o s a n őszinte. Beleszeretett Amyas Crale-be, az meg őbelé, és a lánynak n e m voltak skrupulusai amiatt, hogy elszakítja a férfit a feleségétől meg a gyermekétől. 
 	Bizonyos értelemben b á m u l t a m . Volt kurázsija. Depleach a keresztkérdések során jó néhány utálatos dologgal előhozakodott, s a lány derekasan állta a sarat. A közönség azonban ellenszenvvel viseltetett iránta. A bíró meg ki n e m állhatta. A jó öreg Avis volt a bíró. Ifjúkorában maga is elég nagy lókö-
 	t ő . . . de mikor felölti a bírói talárt, m i n d e n e az erkölcs. A Caroline Crale ügyében tartott 32 
 	
 	összefoglalója maga volt a jóság és a szelídség. A tényeket n e m tagadhatta ugyan, de igen nyomatékosan célzott rá, hogy provokációról volt szó, meg minden. 
 	Hercule Poirot megkérdezte: 
 	- N e m fogadta el a védelem öngyilkosságelméletét? 
 	Fogg a fejét rázta. 
 	- Annak valójában n e m volt semmi alapja. 
 	Ne értsen félre, n e m azt m o n d o m , hogy Depleach n e m tett meg minden tőle telhetőt, amikor azzal az elmélettel állt elő. Ragyogó volt. Igen megindító képet festett egy melegszívű, életvidám, t e m p e r a m e n t u m o s férfiról, aki szenvedélyre lobbant egy bájos fiatal lány iránt, s akármilyen lelkiismeret-furdalása volt is, e szenvedélynek n e m tudott ellenállni. Aztán mégis visszahőkölt, megundorodott önmagától, megbánta, hogy viselkedett a feleségével meg a gyermekével, és hirtelen elhatározta, hogy véget vet az egésznek. Ez az egyetlen becsületes megoldás. 
 	M o n d h a t o m , igen megindító volt: Depleach hangja könnyeket csalt az ember szemébe. 
 	Szinte látta, hogyan gyötrődik szegény nyomorult a szerencsétlen szenvedély és a lényét jellemző becsületesség közt. A hatás elképesztő volt. Csak az volt a baj, hogy amikor a védőbeszéd elhangzott, és megtört a varázs, az ember sehogy sem tudta összeegyeztetni ezt a mitikus figurát Amyas Crale-lel. Mindenki nagyon is sokat tudott Craleről. Egyáltalán n e m ilyennek ismerték. És Depleach n e m tudott semmilyen bizonyítékot produkálni, hogy ilyen volt. Merem állí-
 33 

 	tani, hogy Crale-ben még a csírája sem élt a lelkiismeretnek. Könyörtelen, ö n z ő , derűs, boldog egoista. Ha volt is benne etikai érzék, az csak a festészetében nyilvánult meg. Meggyőződésem, hogy rossz, giccses képet sose festett volna, bármekkora is a csábítás. 
 	Egyébként azonban bővérű férfi volt, szerette az életet, és gyönyörűsége telt benne. Öngyilkosság? Az ő esetében szó se lehetett róla! 
 	- N e m lehetett volna jobb érvet felhozni az asszony védelmére? 
 	Fogg megvonta keskeny vállát. 
 	- Ugyan mit? A védelem nem ülhetett ölbe tett kézzel, n e m állíthatta, hogy az ügy n e m tartozik az esküdtszékre, hogy az ügyésznek be kell bizonyítania, hogy joga van vádat emelni a vádlott ellen. Nagyon is sok volt a bizonyíték. Az asszony hozzányúlt a méreghez... sőt: beismerte, hogy ellopta. Nyilvánvaló volt minden: hogy mivel gyilkolt, miért és mikor... 
 	- Nem próbálhattak volna azzal előállni, hogy az egészet mesterségesen megrendezték? 
 	Fogg kereken kijelentette: 
 	- Az asszony jóformán mindent beismert. 
 	És különben is kissé erőltetett az elmélete. 
 	Gondolom, arra céloz, hogy más ölte meg Crale-t, s azt a látszatot teremtette, mintha az asszony tette volna. 
 	- Ön szerint ez teljességgel elképzelhetetlen? 
 	Fogg halkan válaszolt: 
 	- Attól tartok, igen. Ön egy titokzatos X-re céloz. Ugyan hol keressük az illetőt? 
 34 

 	- Nyilvánvalóan szűk körben - felelte Poirot. - Öt személy is volt, aki elkövethette a gyilkosságot, n e m ? 
 	- Öt? Lássuk csak! Egy: az a fajankó, aki gyógyfüvek kotyvasztására fecsérelte az idejét. 
 	Veszélyes hobbi... de a fickó maga rokonszenves. Határozatlan egyéniség. Benne ne keresse a titokzatos X-et. Kettő: a lány... Caroline-t képes lett volna eltenni láb alól, de Amyast semmi esetre sem. Három: a tőzsdés... Crale legjobb barátja... Detektívregényekben gyakran előfordul ilyesmi, de nem hinném, hogy a valóságban is. Több nincs... Ó, igen, még Caroline húga, de hát őt nem lehet komolyan számításba venni. Ez csak négy. 
 	- Megfeledkezik a nevelőnőről - jegyezte meg Hercule Poirot. 
 	- Csakugyan. Szerencsétlen nevelőnők, róluk mindig megfeledkezik az ember! Én is csak halványan emlékszem rá. Középkorú, csúnya nő volt, értette a dolgát. Egy pszichológus talán azt m o n d a n á , hogy bűnös szenvedélyt táplált Crale iránt, tehát meg­
 	ölte. Az aggszűz, aki n e m élte ki vágyait! 
 	Nem jó... én legalábbis n e m hiszek b e n n e . 
 	Amennyire - halványan - vissza tudok rá emlékezni, nem volt neurotikus típus. 
 	- Sok idő eltelt már azóta. 
 	- Gondolom, tizenöt-tizenhat év. Igazán nem kívánhatja, hogy az ügy minden részletére pontosan emlékezzem. 
 	- Éppen ellenkezőleg - mondta Hercule Poirot. - Bámulatosan jól emlékszik mindenre. Úgy beszél, mintha tisztán látná maga előtt az egészet. 
 35 

 	Fogg halkan megszólalt: 
 	- Igen, igaza van... előttem van az egész... 
 	teljesen tisztán. 
 	- Nagyon érdekelne, kedves barátom, ha elárulná:  miért?  - kérdezte Poirot. 
 	- Miért? - Fogg fontolóra vette a kérdést. 
 	Sovány, intelligens arca éber volt... és kíváncsi. - Csakugyan: miért? 
 	Poirot megkérdezte: 
 	- Mit lát olyan tisztán? A tanúkat? A védőt? A bírót? Vagy a vádlottat, ahogy ott áll a vádlottak padjában? 
 	Fogg csöndesen így szólt: 
 	- Hát persze, ezért! Eltalálta! Azt az asz-szonyt mindig látni fogom... F u r c s a , sőt valószínűtlen. Volt abban a nőben valami valószínűtlen. N e m t u d o m , szép volt-e egyáltalán... Már n e m volt fiatal... fáradt volt az arca... karikás a szeme. De ő állt m i n d e n nek a középpontjában. Az érdeklődésnek, az egész tragédiának. És mégis: szinte egész idő alatt  ott sem volt.  E l m e n t valahová, nagyon-nagyon messze, csak a teste m a r a d t ott, s csöndesen, udvarias kis mosollyal figyelt. Egészen elmosódott, mint az árnyék. 
 	És mégis, mindennek ellenére, élőbb volt, mint a másik... az a lány, a tökéletes testével, szépséges arcával, nyers, ifjonti erejével. 
 	Bámultam Elsa Greert, mert n e m félt, mert tudott harcolni, mert szembeszállt kínzóival, és sose csüggedt! De b á m u l t a m Caroline Crale-t is, mert n e m harcolt, mert visszavonult a maga árnyékvilágába. Ő n e m szenvedett vereséget, mert n e m is vette fel a harcot. 
 36 

 	Egy kis szünet után így folytatta: 
 	- Csak egy dologban vagyok bizonyos. 
 	Szerette a férfit, akit megölt. Annyira szerette, hogy énjének nagyobbik része vele halt... 
 	Fogg királyi tanácsos ismét szünetet tartott, és megtörölgette a szemüvegét. 
 	- Úristen - m o n d t a . - Miket beszélek! De hát akkor még nagyon fiatal voltam. Törekvő ifjonc. S az ilyesmi nagy hatással van az emberre. Mégis bizonyos vagyok b e n n e , hogy Caroline Crale rendkívüli nő volt. Sose felejtem el. N e m . . . n e m fogom soha elfelejteni... 
 	
 	HARMADIK F E J E Z E T 
 	 A fiatal ügyvéd 
 	George Mayhew óvatos volt és diplomatikus. 
 	Természetesen emlékezett az ügyre, bár n e m egészen tisztán. Apját bízták meg vele - ő 
 	akkor mindössze tizenkilenc éves volt. 
 	Igen, az eset nagy port vert fel. Mivel Crale híres ember volt. Nagyon szép képeket festett... valóban nagyon szépeket. Kettő ki is van állítva a Tate Galériában. N e m mintha ez jelentene valamit. 
 	Monsieur Poirot bizonyára megbocsátja, de n e m egészen érti, miért érdekli ez az ügy. 
 	Ó, a  lányuk!  Csakugyan? Igazán? Kanadában? 
 	Ő mindig úgy hallotta, hogy Új-Zélandban él. 
 	George Mayhew már n e m volt olyan m e rev. Felengedett. 
 	Borzasztó lehet az ilyesmi egy lány számára. Mélységesen együtt érez vele. Igazán jobb lett volna, ha sose tudja meg az igazat. No de most már mindegy, hiszen megtudta. 
 	Hogy tisztán akar látni? Helyes, de  mit akar itt még tisztán látni? Ott vannak a riportok a tárgyalásról, a lapokban. Ő, Mayhew, igazán n e m tud semmit. 
 	Sajnos, attól tart, hogy Mrs. Crale bűnösségéhez n e m férhet kétség. Számos mentséget fel lehet hozni mellette. Az efféle művészek... nehéz együtt élni velük. Ugy tudja, Crale-nek mindig voltak nőügyei. 
 	És az asszony valószínűleg birtokolni vágyó típus volt. N e m volt hajlandó t u d o m á sul venni a helyzetet. Manapság egyszerűen 38 
 	
 	elválna a férjétől, és elfelejtené. Mayhew óvatosan hozzátette: 
 	-Lássuk csak... k h m . . . azt hiszem, Lady Dittisham volt az ügyben szereplő lány. 
 	Poirot azt m o n d t a , hogy ő is úgy tudja. 
 	- Az újságokban gyakran találkozik a n e vével az ember - m o n d t a Mayhew. - Sokszor volt válóperes bíróság előtt. Mint bizonyára tudja, nagyon gazdag asszony. Dittisham előtt annak a felfedezőnek a felesége volt. Többé-
 	kevésbé mindig rajta a nyilvánosság szeme. 
 	Gondolom, az a fajta n ő , aki szereti, ha beszélnek róla. 
 	- Az is lehet, hogy a hírességeket szereti -
 	vélte Poirot. 
 	Látszott, hogy Mayhew fontolgatja magában a dolgot. 
 	- Lehetséges... igen, valószínűleg így van. 
 	- Sokáig intézte az önök irodája Mrs. Crale ügyeit? - kérdezte Poirot. 
 	George Mayhew a fejét rázta. 
 	- Szó sincs róla. Crale-ék ügyintézői J o -
 	n a t h a n és J o n a t h a n voltak. Adott esetben azonban Mr. J o n a t h a n úgy érezte, n e m tudja kellőképpen képviselni Mrs. Crale ügyét, és megegyezett velünk - mármint apámmal -, hogy vegyük át tőle. Azt hiszem, n e m ártana, monsieur Poirot, ha módját ejtené, és beszélne Mr. J o n a t h a n n a l . Már n e m folytat ügyvédi gyakorlatot - elmúlt hetvenéves -, de bizalmas barátja volt a Crale családnak, és nyilván sokkal többet tud mesélni önnek, mint én. Az igazság az, hogy én tulajdonképpen semmit sem tudok. Nagyon fiatal voltam még akkor. 
 	Azt hiszem, ott sem voltam a tárgyaláson. 
 39 

 	Poirot felállt. George Mayhew búcsúzóul még ennyit mondott: 
 	- Talán n e m ártana, ha váltana néhány szót Edmundsszal, a cégvezetőnkkel. 0 már akkor is cégünknél volt, és nagyon érdekelte az ügy. 
 	Edmunds lassú beszédű ember volt. Szeme jogászhoz illő óvatossággal csillogott. Időbe került, míg alaposan szemügyre vette Poirot-t, csak aztán szánta rá magát a beszédre. 
 	- Hogyne, nagyon jól emlékszem a Crale-
 	ügyre. 
 	Kimérten hozzátette: - Csúnya ügy volt. 
 	Ravaszkás szemének fürkésző pillantása megpihent Hercule Poirot-n. 
 	így folytatta: 
 	- Hosszú idő telt már el ahhoz, hogy újból megpiszkáljuk. 
 	- A bírósági ítélet nem mindig jelenti azt, hogy egy ügy le van zárva. 
 	E d m u n d s lassan bólintott kockafejével. 
 	- N e m m o n d t a m , hogy nincs igaza. 
 	Hercule Poirot folytatta: - Mrs. Crale-nek volt egy kislánya. 
 	- Csakugyan, emlékszem, hogy volt egy gyereke. Külföldre küldték, rokonokhoz, ugye? 
 	- Az a lány szentül hisz anyja ártatlanságában - folytatta Poirot. 
 	Mr. E d m u n d s felhúzta dús, bozontos szem­
 	öldökét. 
 	- Ez így is van rendjén, n e m ? 
 	- N e m tudna mondani valamit, ami igazolhatná a lánynak ezt a hitét? - kérdezte Poirot. 
 40 

 	E d m u n d s elgondolkozott. Aztán lassan megrázta a fejét. 
 	- Nyugodt lelkiismerettel nem m o n d h a t o m , hogy tudok. Csodáltam Mrs. Crale-t. 
 	Bármit követett el egyébként, igazi úrihölgy volt! N e m úgy, mint az a másik. Az közönséges ringyó volt... se több, se kevesebb. 
 	Szemtelen és pimasz! Felkapaszkodott alja nép... igenis, az... és ki is mutatta! Mrs. Crale maga volt a megtestesült előkelőség. 
 	- S ugyanakkor gyilkos is? 
 	E d m u n d s összeráncolta a homlokát. Aztán 
 	- sokkal őszintébben, mint eddig - így szólt: 
 	- Én is ezt kérdezgettem magamtól, szinte m i n d e n n a p . Milyen nyugodtan, csöndesen ült a vádlottak padján! N e m hiszem, feleltem m a g a m n a k . De hát - ha ugyan érti, mit akarok mondani, Mr. Poirot - mást nem gondolhatott az ember. Az a méreg n e m véletlenül került Mr. Crale sörébe. Beletették. És ha nem Mrs. Crale tette bele, akkor ki? 
 	- Ez itt a kérdés - mondta Poirot. - Ki? 
 	A ravaszkás öreg szempár ismét kutató pillantást vetett Poirot arcára. 
 	- Szóval ön úgy gondolja? - kérdezte Mr. 
 	Edmunds. 
 	- Miért? Ön mit gondol? 
 	A cégvezető csak egy kis szünet után felelt. 
 	- Erre semmi jel sem mutatott... az égvilágon semmi. 
 	- Ön jelen volt a tárgyaláson? 
 	- Elejétől végig. 
 	- Hallotta a tanúk vallomásait? 
 	- Igen. 
 	41 
 	
 	- S n e m vett észre valamelyikükön valamit?... Hogy nem olyan, mint máskor? Hogy nem őszinte? 
 	E d m u n d s kereken megkérdezte: 
 	- Arra gondol, hogy esetleg hazudott valamelyikük? Hogy valamelyiküknek oka volt Mr. Crale halálát kívánni? Megbocsásson, Mr. 
 	Poirot, de ez egy kissé merész ötlet. 
 	- Azért legalább gondolkozzék el egy kicsit rajta - biztatta Poirot. 
 	Elnézte a ravaszkás arcot, a rövidlátó, t ö p rengő szemeket. E d m u n d s lassan, sajnálkozva megrázta a fejét. 
 	- Az a Miss Greer - mondta - eléggé elkeseredett volt, s ráadásul bosszúszomjas is! 
 	M o n d h a t o m , néhányszor elragadtatta magát a tanúvallomása során, de hát neki az élő 
 	Mr. Crale kellett. A halottal nem ért semmit. 
 	Azt szerette volna, ha Mrs. Crale-t nyomban fölakasztják... de ezt is csak azért, mert a halál elragadta tőle a szeretett férfit. Úgy viselkedett, mint a megvadult tigris! De m o n d o m , csak azért, mert neki az élő Mr. Crale kellett. Mr. Philip Blake is Mrs. Crale ellen vallott. Elfogultságból. Szíve szerint ott helyben átharapta volna a torkát. Mégis azt m o n d h a t o m , hogy őszinte volt, már ameny-nyire tellett tőle. Szoros barátság fűzte Mr. 
 	Crale-hez. A bátyját, Mr. Meredith Blake-et rossz volt hallgatni, mikor tanúvallomást tett... bizonytalankodott, habozott... mintha nem lett volna biztos b e n n e , mit feleljen. Sok ilyen tanút láttam életemben. Szakasztott olyan, mintha h a z u d n a , közben egész idő 
 	alatt a színtiszta igazat mondja. Semmivel 42 
 	
 	sem akar többet mondani, mint amennyit feltétlenül muszáj. Mr. Blake sem m o n d o t t többet. A védő annál többet szedett ki belőle. 
 	Amolyan csöndes úriember, akit könnyű 
 	zavarba hozni. A nevelőnő derekasan állta a sarat. N e m fecsegett fölöslegesen, kapásból felelt, s mindig csak a lényeget. Amikor őt hallgatta az ember, nem tudta volna megmondani, kinek a pártján áll. Okosan beszélt, ez kétségtelen. Nagyszerűen csinálta. -
 	Edmunds hallgatott egy darabig. - N e m csodálkoznék, ha sokkal többet tudott volna, mint amennyit elárult. 
 	- Én se - m o n d t a Hercule Poirot. 
 	Szúrós szemmel nézett Mr. Alfred E d m u n d s r á n c o s , ravaszkás arcába, de az teljesen nyugodt és közömbös volt. Hercule Poirot mégis tűnődni kezdett: vajon E d m u n d s n e m célzott-e valamire azzal, amit m o n d o t t ? 
 	
 	NEGYEDIK FEJEZET 
 	 Az öreg ügyvéd 
 	Mr. Caleb J o n a t h a n Essexben lakott. Miután udvariasan levelet váltottak, szinte fejedelmi stílusban meghívta Poirot-t vacsorára, azzal, hogy az éjszakát is töltse a házában. Mr. 
 	J o n a t h a n tagadhatatlanul egyéniség volt. A jellegtelen fiatal George Mayhew után Mr. 
 	J o n a t h a n úgy hatott, mint egy pohár saját termésű portói. Az öregúr szerette mindennek megadni a módját, s így csak éjfél felé -
 	miközben egy pohár illatos, régi évjáratú brandyt szürcsölgettek - jutottak el odáig, hogy Mr. J o n a t h a n valóban felengedett. Igen nagyra becsülte Hercule Poirot udvariasságát, azt, hogy n e m akarta semmiképpen sürgetni. Most, a maga választotta időpontb a n , hajlandónak mutatkozott elmélyedni a Crale család történetében. 
 	- Cégünk természetesen a Crale család több nemzedékét ismerte. Én Amyas Crale-t ismertem, meg az apját, Richard Crale-t, de emlékszem E n o c h Crale-re, nagyapjára is. 
 	Tőrőlmetszett földbirtokosok voltak mind, többre tartották a lovakat, mint az embereket. Vadásztak, szerették a nőket, és nem foglalkoztatta őket semmiféle magasabb eszme. Ki nem állhatták az eszméket. Richard Crale feleségének azonban tele volt eszmékkel a feje. Több volt b e n n e az eszme, mint az ész. Költői lélek volt, meg muzsikus... ugyanis hárfázott. Sokat gyengélkedett, és igen festői látványt nyújtott, amint a pamlagon 44 
 	
 	hevert. Rajongott Kingsleyért. Ezért is keresztelte Amyasnak a fiát. Férje gúnyolódott ugyan a néven... de belenyugodott. 
 	Amyas Crale-nek hasznára volt a kétféle szülői örökség. Művészi hajlamát beteges anyjától, energiáját és kíméletlen önzését apjától örökölte. A Crale-ek mind egoisták voltak. 
 	Mindig csak a maguk érdekét nézték. 
 	Az öregúr törékeny ujjaival a szék karján dobolt, közben fürkésző pillantást vetett Poirot-ra. 
 	- Helyesbítsen, ha tévedek, monsieur Poirot, de azt hiszem, hogy önt - hogy úgy mondjam - elsősorban az emberek jelleme érdekli. 
 	- Mindig, minden ügyben elsősorban ez érdekel. 
 	- Meg tudom érteni. Hogy úgy mondjam, belebújik a bűnözők bőrébe. Nagyon izgalm a s . És nagy elmélyülést igényel. Cégünk persze sosem foglalkozott bűnügyekkel. Még ha ízlésünk engedi, akkor sem éreztük volna magunkat illetékesnek, hogy Mrs. Crale-t képviseljük. A Mayhew cég azonban nagyon is alkalmas volt erre. Ők bízták meg Depleachet a védelemmel - lehet, hogy ez esetben n e m tettek tanúságot valami nagy fantáziáról, de hát drága és természetesen rendkívüli színészi képességekkel megáldott védő volt! Csak arra nem gondoltak, hogy Caroline nem lesz hajlandó úgy játszani, ahogy Depleach szeretné. Az az asszony n e m volt színészi alkat. 
 	- Hát mi volt? - kérdezte Poirot. - Éppen ezt szeretném tudni. 
 	- Igen, igen... hát persze. Hogyan jutott el odáig, hogy azt tegye, amit tett? Ez itt az iga-45 
 	
 	zán lényeges kérdés. En már lány korában i s m e r t e m . Caroline Spaldingnak hívták. 
 	Nyugtalan, boldogtalan teremtés volt, de csupa élet. Anyja korán megözvegyült, és Caroline rajongott az anyjáért. Aztán az asszony újból férjhez m e n t . . . s még egy gyermeke született. Igen... igen, nagyon szomorú, nagyon fájdalmas. Az effajta fiatalos, heves, kamaszkori féltékenység. 
 	- Caroline féltékeny volt? 
 	- Halálosan. Egy sajnálatos incidens is történt. Szegény leány később keservesen m e g b á n t a . De hát tudja, monsieur Poirot, előfordul az ilyesmi. Amikor n e m tudja fékezni m a g á t az ember. Csak h a . . . csak ha érett felnőtté válik. 
 	- Mi volt ez az eset? - kérdezte Poirot. 
 	- Caroline megsebezte a gyereket... a csecsemőt... hozzávágott egy papírnehezéket. A gyerek fél szemére megvakult, és egész életére csúf lett. 
 	Mr. J o n a t h a n sóhajtott egyet. 
 	- Képzelheti, milyen hatást váltott ki a tárgyaláson egy erre vonatkozó ártatlan kérdés. 
 	Megcsóválta a fejét: 
 	- Azt a benyomást keltette, hogy Caroline Crale féktelen t e m p e r a m e n t u m ú n ő . N e m volt igaz. N e m , n e m volt igaz. 
 	Hallgatott egy darabig, aztán folytatta: 
 	- Caroline Spalding gyakran látogatott el Alderburybe. Nagyszerűen lovagolt, s rajongott a lovaglásért. Richard Crale kedvelte. A lány sokat sürgött-forgott Mrs. Crale körül is, ügyes volt és kedves... Mrs. Crale is megsze-46 
 	
 	rette. A lány otthon nem érezte jól magát, Alderburyben viszont boldog volt. Nagyon összebarátkozott Amyas húgával, Diana Crale-lel. Philip és Meredith Blake, a szomszéd birtokos két fia ugyancsak gyakran fordult meg Alderburyben. Philip mindig utálatos, anyagias kis disznó volt. Be kell vallanom, hogy én sose állhattam. De azt mondták, nagyszerűen tud mesélni, és hűséges barát hírében állt. Meredith az a fajta fiú volt, akit az én időmben anyámasszony katonájának mondtak. Szerette a botanikát, a lepkéket, s szerette megfigyelni a m a d a rakat meg az állatokat. Manapság az ilyen embert természetbúvárnak nevezik. Szóval minden gyerek csalódást okozott a szüleinek. Mindegyik messze esett a fájától... n e m szeretett vadászni, lövöldözni, halászni. 
 	Meredith szívesebben nézegette a madarakat meg az állatokat, mint hogy rájuk lőjön vagy űzőbe vegye őket. Philip meg kimondottan jobban szerette a falunál a várost, és üzlettel, pénzszerzéssel kezdett foglalkozni. Diana egy olyan alakhoz m e n t nőül, aki n e m volt igazi úriember... csak tartalékos tiszt a háborúban. És Amyas, az erős, jóvágású, férfias Amyas... ő meg festőművész lett! Véleményem szerint Richard Crale ebbe a megrázkódtatásba halt bele. 
 	És amikor elérkezett az ideje, Amyas elvette Caroline Spaldingot. Napirenden volt köztük a vita, a veszekedés, de kétségtelenül szerelmi házasság volt. Bolondultak egymásért. És a szerelmük nem múlt el. Csakhogy Amyas éppen olyan volt, mint valamennyi Crale: könyörtelenül önző. Szerette Caroline-t, 47 
 	
 	de sosem volt rá tekintettel. Azt csinált, amit akart. Szerintem a feleségét szerette úgy, ahogyan ő egyáltalán szeretni tudott... de jóval kevésbé, mint a művészetét. Crale számára a művészet volt a legfontosabb. Merem állítani, hogy még a nőknél is fontosabb. 
 	Sok nővel volt dolga - ők adtak ihletet neki -, de ha túl volt rajtuk, faképnél hagyta őket. 
 	N e m volt szentimentális, se romantikus. De igazán érzéki sem. Az egyetlen asszony, akit becsült valamire, a felesége volt. És mivel az asszony ezt tudta, sok mindent eltűrt. Crale egészen jó festő volt. Az asszony értékelte és tisztelte a művészetét. A szerelemhajhász férfi újra meg újra elhagyta, de mindig visz-szatért hozzá... rendszerint egy új képpel igazolva eltűnését. 
 	S ez valószínűleg így ment volna a végtelenségig, ha nem ismerkedik meg Elsa Greerrel... 
 	Mr. J o n a t h a n a fejét csóválta. 
 	- Önnek mi a véleménye Elsa Greerről? -
 	kérdezte Poirot. 
 	Mr. J o n a t h a n váratlanul így válaszolt: 
 	- Lehet, hogy azért, mert már öreg vagyok, monsieur Poirot, de a fiatalok védtelensége mindig könnyeket csal a s z e m e m b e . Az ifjúság nagyon sebezhető. Nagyon kíméletlen... 
 	nagyon magabiztos. Nagyon nagylelkű és nagyon követelőző. 
 	Felállt, s o d a m e n t a könyvszekrényhez. 
 	Kivett egy kötetet, felütötte, lapozgatott egy darabig, aztán olvasni kezdett. 
 	Ha tisztességes szándék él szívedben És házastársadul kívánsz, üzend meg 48 
 	
 	Azzal, kit holnap elküldök tehozzád: Hol és mikor legyen az esküvőnk. 
 	Én mindenemet lábadhoz terítem 
 	S követlek az egész világon át.1 
 	- Így beszél Júlia szavaival az ifjúsággal szövetkezett szerelem. Nyoma sincs tartózkodásnak, elhallgatásnak, úgynevezett szűzi szeméremnek. A bátorság, a ragaszkodás, az ifjúság könyörtelen ereje szól belőle. 
 	Shakespeare ismerte az ifjúságot. Júlia kiszemeli magának Rómeót. D e s d e m o n a jogot formál Othellóra. A fiatalságnak nincsenek kételyei, n e m fél, n e m rátarti. 
 	Poirot elgondolkozott. 
 	- Szóval ön Júlia szavait hallotta Elsa Qreer hangjából? 
 	- Igen. A szerencse elkényeztetett gyermeke volt... Fiatal, szép, gazdag. Megtalálta a párját, és jogot formált rá... n e m valami ifjú Rómeóra, h a n e m egy nős, középkorú festőre. Elsa Greert n e m tartotta vissza semmiféle illemkódex, a m o d e r n kor törvényeit követte: „Ami kell, vedd el - csak egyszer élünk!" 
 	Felsóhajtott, hátradőlt, és ismét csöndesen dobolni kezdett a szék karján. 
 	- Egy ragadozó Júlia. Fiatal, könyörtelen, de borzasztóan sebezhető! Vakmerően feltesz mindent egy lapra. És látszólag győz is... és akkor - az utolsó pillanatban - közbelép a halál, és meghal az életkedvvel teli, 1 Shakespeare:  Romeo és Júlia.  II. 2. (Mészöly Dezső fordítása) 
 49 

 	tüzes, vidám Elsa is. Csak egy bosszúszomjas, hideg, kemény nő marad utána, aki teljes szívéből gyűlöli azt az asszonyt, aki ezt művelte vele. 
 	Megváltozott a hangja: 
 	-Ejnye, ejnye... Bocsássa meg, kérem, ezt a drámai kitérőt. Egy éretlen fiatal n ő . . . 
 	akinek semmi élettapasztalata nincs. N e m valami érdekes egyéniség, azt hiszem. „ I f j ú -
 	ság, fehér tüzű rózsa"... és a többi. Ha ez elmúlik, mi m a r a d ? Csak egy középszerű fiatal n ő , aki újabb életnagyságú hőst keres, hogy fölállíthassa a megüresedett piedesztálra. 
 	- Ha Amyas Crale n e m lett volna híres festő... - kezdte Poirot. 
 	Mr. J o n a t h a n sietve bólintott. 
 	- P o n t o s a n . . . p o n t o s a n . Bámulatosan rátapintott a lényegre. A mi világunk Elsái csak a hősöket imádják. A férfi csináljon valamit, legyen valaki... Caroline Crale meg tudta volna becsülni egy banktisztviselő 
 	vagy egy biztosítási ügynök jó tulajdonságait is! Caroline Amyas Crale-t, a férfit, és n e m Amyas Crale-t, a festőt szerette. Caroline n e m volt éretlen... Elsa Qreer az volt. 
 	Hozzátette: 
 	- De fiatal volt és szép, és szerintem végtelenül szánalomraméltó. 
 	Hercule Poirot töprengve feküdt le. A személyiség kérdése foglalkoztatta. 
 	E d m u n d s , a cégvezető szemében Elsa Qreer közönséges ringyó volt, se több, se kevesebb. 
 	Az öreg Mr. J o n a t h a n számára az örök Júliát jelentette. 
 50 

 	És Caroline Crale? 
 	Őt mindenki másnak látta. Montague 
 	Depleach lenézte, mert beletörődött a vereségébe. Az i f j ú Fogg szemében maga volt a Romantika. E d m u n d s csak az „úrihölgyet" 
 	látta benne. Mr. J o n a t h a n nyugtalan, izgága teremtésnek nevezte. 
 	Vajon milyennek látta volna ő, Hercule Poirot? 
 	Úgy érezte, nyomozásának sikere az erre a kérdésre adott választól függ. 
 	Mindeddig azok közül, akikkel beszélt, egy sem kételkedett abban, hogy lehetett Caroline Crale bármilyen: gyilkolt. 
 	
 	ÖTODIK F E J E Z E T 
 	 A rendőr-főfelügyelő 
 	Hale nyugalmazott rendőr-főfelügyelő elgondolkozva szívott egyet a pipáján. - Furcsa ötlet, monsieur Poirot - mondta. 
 	- Igen, talán csakugyan szokatlan egy kicsit - helyeselt óvatosan Poirot. 
 	- Ugyanis - folytatta Hale - nagyon régen történt a dolog. 
 	Hercule Poirot úgy érezte, hogy már egy kicsit unja ezt a mondatot. De nyájasan csak ennyit válaszolt: 
 	- Ez persze fokozza a nehézségeket. 
 	- Fölkavarni a múltat - töprengett a m á sik. - Ha volna valami  célja,  hát... 
 	-Van. 
 	- Éspedig? 
 	- Kedvét lelheti az ember az igazság keresésében pusztán magáért az igazságért is. 
 	Én így vagyok vele. Meg aztán ne feledkezzen meg a lányról. 
 	Hale bólintott. 
 	- I g e n , az ő szempontját értem. D e . . . már megbocsásson, monsieur Poirot... ön leleményes ember. Kitalálhatna neki valami mesét. 
 	- Ön nem ismeri azt a lányt - felelte Poirot. 
 	- Ugyan!... Az ön gyakorlata, az ön élettapasztalata... 
 	Poirot kihúzta magát. 
 	- Lehet,  mon cher,  hogy művészien és szakszerűen tudok hazudni... legalábbis ön szerint, ahogy látom. Én azonban nem ilyennek tartom az etikus magatartást. 
 52 

 	- Bocsánat, monsieur Poirot. N e m akartam megsérteni. De hát adott esetben - hogy úgy mondjam - igazán jó ügy érdekében tenné. 
 	- Valóban így gondolja? 
 	Hale lassan folytatta: 
 	- Igazán kellemetlen, ha egy boldog, ártatlan leány, aki éppen férjhez akar m e n n i , megtudja, hogy gyilkos volt az anyja. Én az ön helyében azt m o n d a n á m neki, hogy mégiscsak öngyilkosság történt. Hogy Depleach adott esetben ügyetlen volt. Ha önben semmi kétség nincs afelől, hogy Crale megmérgezte magát! 
 	- Csakhogy van! Egy pillanatig sem hiszem, hogy Crale megmérgezte magát. Ön lehetségesnek tartja? 
 	Hale lassan megrázta a fejét. 
 	- Na látja. N e m , nekem az igazság kell, s nem valami tetszetős - vagy n e m tetszetős -
 	hazugság. 
 	Hale Poirot-ra nézett. Szögletes, meglehetősen vörös arca kicsit még vörösebb lett, sőt talán még szögletesebb is egy kicsit. 
 	- Ön az  igazságot emlegeti. Szeretném megértetni önnel, hogy szerintünk mi rájöttünk, mi az igazság a Crale-ügyben. 
 	Poirot gyorsan rávágta: 
 	- Ez a kijelentése igen értékes. Tudom, hogy ön becsületes, rátermett ember. De mondja csak, önben soha semmi kétség n e m merült fel Mrs. Crale bűnösségét illetően? 
 	A főfelügyelő habozás nélkül felelt: 
 	- Semmi, monsieur Poirot. Minden körülmény ellene vallott, és minden egyes tény, 53 
 	
 	amit felderítettünk, csak ezt a véleményünket erősítette meg. 
 	- Fel tudná vázolni nagy vonalakban az ellene szóló bizonyítékokat? 
 	- Fel. Amikor megkaptam az ön levelét, utánanéztem az ügynek. - Elővett egy kis noteszt. - Feljegyeztem mindent, ami lényeges. 
 	- Hálás köszönet, barátom. Csupa fül vagyok. 
 	Hale megköszörülte a torkát. Hanghordozása kicsit hivatalos volt. 
 	- Szeptember tizennyolcadikán délután két óra negyvenöt perckor dr. Andrew Faussett felhívta Conway felügyelőt. Dr. Faussett közölte, hogy az Alderburyben lakó Mr. Amyas Crale hirtelen meghalt, s hogy halálának körülményei, valamint a házban tartózkodó egyik vendég, Mr. Blake kijelentése alapján úgy véli, az eset a rendőrségre tartozik. 
 	Conway felügyelő egy őrmesterrel és a rendőrorvossal azonnal kiszállt Alderburybe. 
 	Dr. Faussett még ott tartózkodott, és elvezette oda, ahol Mr. Crale holtteste volt, még háborítatlanul. 
 	Mr. Crale egy körülkerített kis kertben festett. A kertet bástyakertnek nevezték, mivel a tengerre nézett, és a csipkés oromzatba be volt építve egy kis méretű ágyú. Körülbelül négypercnyi járásra volt a háztól. Mr. Crale n e m m e n t fel villásreggelizni a házba, mivel bizonyos fényhatásokat szeretett volna lefesteni a kőkerítésen, s később a napsütés már nem lett volna alkalmas e célra. Ennélfogva lent maradt a bástyakertben, egyedül, 54 
 	
 	és festett. Megállapítást nyert, hogy ez n e m volt szokatlan jelenség. Mr. Crale nem sokat törődött az evéssel. Néha leküldték neki egy szendvicset, de szívesebben vette, ha n e m zavarják. Az utolsó két ember, aki élve látta, a házban tartózkodó Miss Elsa Greer és az egyik szomszéd, Mr. Meredith Blake volt. Ők együtt mentek fel a házba, és a háznép többi tagjával ültek asztalhoz. Ebéd után kávét szolgáltak fel a teraszon. Mrs. Crale megitta a kávéját, aztán megjegyezte, hogy „lemegy és megnézi, hogy boldogul a munkájával Amyas". Miss Cecília Williams nevelőnő 
 	szintén felállt az asztaltól, és elkísérte. Ő n ö vendéke, Miss Angéla Warren, Mrs. Crale húga pulóverjét akarta megkeresni, amelyet az valahol elhagyott, és a nevelőnő úgy gondolta, hogy talán lent maradt a parton. 
 	Kettesben indultak el. Az ösvény egy kis erdőcskén át vezetett lefelé a bástyakert ajtajáig. Itt vagy bement az ember a bástyakertbe, vagy továbbment az ösvényen, le a tengerpartra. 
 	Miss Williams továbbment, Mrs. Crale pedig belépett a bástyakertbe. De szinte abban a pillanatban sikoltozni kezdett, mire Miss Williams visszasietett. Mr. Crale egy padon hevert, holtan. 
 	Mrs. Crale kérésére Miss Williams kiment a bástyakertből, és sietve elindult a ház felé, hogy orvosért telefonáljon. De útközben találkozott Mr. Meredith Blake-kel, megkérte, hogy telefonáljon, ő pedig visszatért a bástyakertbe, mert azt gondolta, Mrs. Crale-nek talán szüksége lehet rá. Dr. Faussett negyed-55 
 	
 	óra múlva érkezett a helyszínre. Azonnal látta, hogy Mr. Crale halott: becslése szerint a halál délután egy és két óra közt állhatott be. Semmiből sem lehetett megállapítani, hogy mi volt a halál oka. Sebesülésnek nyoma sem volt, s Mr. Crale teljesen természetes helyzetben ült a p a d o n . Dr. Faussett azonban, aki ismerte Mr. Crale egészségi állapotát, s határozottan tudta, hogy n e m volt sem beteg, sem gyönge, úgy vélte, hogy komolyan meg kell vizsgálni a helyzetet. Ekkor tette Mr. Philip Blake azt a bizonyos kijelentést dr. 
 	Faussettnek. 
 	Hale főfelügyelő elhallgatott, és mély lélegzetet vett, mintha most térne át a m á s o dik fejezetre. 
 	- Később Mr. Blake ezt a kijelentést C o n -
 	way felügyelő előtt is megismételte. A következőről volt szó: Mr. Blake-et aznap délelőtt felhívta a bátyja, Mr. Meredith Blake (aki másfél mérföldnyire, Handcross Manorban lakott). Mr. Meredith Blake amatőr vegyész volt - azaz talán inkább úgy m o n d h a t n á n k , hogy gyógyfüvekkel foglalkozott. Amikor Mr. Meredith Blake aznap reggel belépett a laboratóriumába, megdöbbenve tapasztalta, hogy egy bürökfőzetet tartalmazó üveg, amely előző n a p színültig tele volt, majdnem üres. Elfogta a nyugtalanság; fölhívta öccsét, és tanácsot kért tőle, hogy mit csináljon. Mr. 
 	Philip Blake felszólította bátyját, azonnal jöjjön át Alderburybe, hogy megbeszéljék a dolgot. Elébe is m e n t , félúton találkoztak, és együtt tértek vissza a házba. N e m tudták eldönteni, mit csináljanak, és el is ejtették a 56 
 	
 	témát, azzal, hogy ebéd után majd visszatérnek rá. 
 	További nyomozása eredményeként C o n -
 	way felügyelő még a következőket állapította meg: előző délután öten átsétáltak Alderburyből Handcross Manorba, teára. Az öt személy Mr. és Mrs. Crale, Miss Angéla Warren, Miss Elsa Qreer és Mr. Philip Blake volt. 
 	Ottlétük alatt Mr. Meredith Blake valóságos értekezést tartott a hobbijáról, bevitte a társaságot kis laboratóriumába, és mindent megmutogatott. Közben megemlített bizonyos különleges gyógyszereket... többek közt a koniint, a foltos bürök „aktív elemét". 
 	Elmagyarázta tulajdonságait, elpanaszolta, hogy ma m á r n e m szerepel a gyógyszerkönyvekben, és azzal büszkélkedett, hogy felfedezte: a koniin kis adagokban igen hatásos gyógyszere a szamárköhögésnek és az asztmának. Később megemlítette, hogy hatása halálos is lehet, s végül felolvasott vendégeinek egy bekezdést valamelyik görög auktorból, aki leírta a koniin hatását. 
 	Hale főfelügyelő szünetet tartott, újból megtömte pipáját, és belekezdett a h a r m a dik fejezetbe: 
 	- Frere ezredes, a rendőrfőnök, engem bízott meg az üggyel. A boncolás eredménye kizárt minden kétséget. A koniin n e m hagy a szervezetben félreismerhetetlen nyomot, de az orvosok tudták, mit keressenek, és találtak is jó adag mérget. Az orvos szerint két-három órával a halál beállta előtt került a szervezetbe. Mr. Crale előtt egy üres pohár és egy üres sörösüveg állt az asztalon. Mind-57 
 	
 	kettőnek az üledékét vegyelemezték. Az üvegben nem volt koniin, de a pohárban igen. 
 	Nyomozni kezdtem, és megtudtam, hogy a bástyakertben álló kis nyári lakban mindig volt ugyan egy láda sör meg néhány pohár arra az esetre, ha Mr. Crale festés közben megszomjazna, de aznap délelőtt Mrs. Crale vitt le a házból egy üveg friss, jégbe hűtött sört. Mikor a kertbe ért, Mr. Crale nagyban festett, s Miss Qreer modellt állt, illetőleg ült a bástyafalon. 
 	Mrs. Crale kinyitotta a sörösüveget, töltött, s a poharat férje kezébe adta, aki a festőállvány előtt állt. A férfi egy hajtásra kiitta -
 	mint megtudtam, mindig így szokta. Aztán vágott egy grimaszt, letette a poharat az asztalra, és azt m o n d t a : „Ma minden rossz ízű!" 
 	Miss Qreer nevetett a megjegyzésen, és azt m o n d t a : „A májad!" Mr. Crale meg ezt: „De legalább jó hideg volt." 
 	Hale elhallgatott. 
 	- Ez hány órakor történt? - kérdezte Poirot. 
 	- Negyed tizenkettő körül. Mr. Crale tovább festett. Miss Greer szerint később panaszkodott, hogy merevek a tagjai, meg zsörtölt, hogy nyilván kezd reumás lenni. De olyan ember volt, aki n e m szívesen beszélt róla, hogy beteg, és kétségtelenül igyekezett eltitkolni, hogy rosszul van. Bizonyára n e m volt szokatlan, amikor ingerülten követelte, hogy hagyják békén, és a többiek csak ebédeljenek. 
 	Poirot bólintott. 
 	- Így aztán Crale egyedül maradt a bástyakertben - folytatta Hale. - Kétségtelen, hogy 58 
 	
 	mihelyt magára maradt, lerogyott a padra, és elengedte magát. Ezután nyilván beállt az izombénulás. N e m volt a közelben senki, aki segítségére lehetett volna, és Crale h a m a r o san meghalt. 
 	Nos, én szokás szerint jártam el. N e m volt nehéz megállapítani a tényeket. Előző nap nagy jelenetre került sor Mrs. Crale és Miss Qreer között. Az utóbbi elég arcátlanul elm o n d t a , hogyan rendezi át a bútorokat, „ha majd itt lakom". Mrs. Crale nekitámadt: „Mit értesz azon, hogy ha majd itt laksz?" Miss Greer erre így felelt: „Ne csinálj úgy, mintha nem t u d n á d , Caroline. Pont úgy viselkedsz, mint a strucc, mikor a homokba dugja a fejét. Tudod jól, hogy Amyas meg én szeretjük egymást, és össze fogunk h á z a s o d n i . " 
 	„Semmi ilyesmiről nem tudok" - felelte Mrs. 
 	Crale. Miss Greer erre azt m o n d t a : „Hát akkor most vedd tudomásul." Ekkor Mrs. 
 	Crale a férje felé fordult, aki éppen akkor toppant a szobába, és megkérdezte tőle: 
 	„Igaz, hogy feleségül akarod venni Elsát, Amyas?" 
 	- És Mr. Crale erre mit mondott? - kérdezte kíváncsian Poirot. 
 	Miss Qreer felé fordult, és ráordított: „ M i az ördögnek kellett kifecsegned? Nincs annyi eszed, hogy tartsd a szád?" 
 	Mire Miss Qreer: „Azt hiszem, n e m árt, ha Caroline megtudja az igazságot." 
 	„Igaz, Amyas?" - kérdezte Mrs. Crale a férjétől. 
 	A férfi nem nézett rá, hanem elfordította az arcát, és dünnyögött valamit. 
 59 

 	„Beszélj - mondta az asszony. - Tudnom kell." Mire a férfi: „Hát igen, van benne igazság, de most nincs kedvem tárgyalni róla." 
 	Azzal kirohant a szobából, Miss Greer meg azt m o n d t a : 
 	„ N a látod!", aztán még folytatta... valami olyasmit mondott, semmi értelme, hogy Mrs. 
 	Crale ésszerűtlenül viselkedjék. Cselekedjenek értelmes lény módjára, s ő reméli, hogy Caroline és Amyas továbbra is jó barátok m a r a d n a k . 
 	- És Mrs. Crale mit mondott erre? - kérdezte kíváncsian Poirot. 
 	- A tanúk szerint nevetett, és azt m o n d t a : 
 	„Csak a holttestemen át, Elsa." Elindult az ajtó felé, Miss Greer meg utánakiáltott: „Ezt hogy érted?" Mrs. Crale visszanézett, és szó szerint ezt mondta: „Előbb ölöm meg Amyast, mint hogy  miattad lemondjak róla." 
 	Hale elhallgatott. 
 	- Meglehetősen terhelő bizonyíték, n e m ? -
 	kérdezte aztán. 
 	- Az. - Poirot eltöprengett. - Ki hallotta ezt a szóváltást? 
 	- Miss Williams meg Philip Blake benn voltak a szobában. Mindkettőjüknek nagyon kínos volt. 
 	- S egyformán számoltak be róla? 
 	- Megközelítőleg. De hát sosincs két tanú, aki hajszálra egyformán emlékezne valamire. 
 	Poirot bólintott. Aztán tűnődve így szólt: 
 	- Igen. Érdekes lenne... - N e m fejezte be a m o n d a t o t . 
 	Hale folytatta: - Házkutatást tartottam Mrs. 
 	Crale hálószobájában, és egy fiók mélyén, a téli harisnyák alá dugva, találtam egy kis 60 
 	
 	üveget, amelyben a címke szerint valamikor jázminkölni volt. De most n e m volt benne semmi. Megvizsgáltam a rajta levő ujjlenyomatokat. Valamennyi Mrs. Crale-től származott. A vegyelemzés csak halvány nyomát mutatta ki a jázminkölninek, viszont találtak az üvegben erős koniinoldat-maradványokat. 
 	E l m o n d t a m a szokásos figyelmeztetést Mrs. Crale-nek, és m e g m u t a t t a m neki az üveget. Kérdéseimre készségesen válaszolt. 
 	Közölte, hogy nagyon boldogtalan lelkiállapotban volt. Miután végighallgatta Mr. 
 	Meredith előadását a méregről, visszalopódzott a laboratóriumba, kiürítette a retikül-jében levő jázmínkölnis üveget, és megtöltötte a koniinoldattal. Megkérdeztem, hogy miért, mire így válaszolt: „Bizonyos dolgokról n e m szívesen beszélek többet, mint feltétlenül szükséges, de hát iszonyú megrázkódtatásban volt részem. Férjem el akart hagyni egy másik nő miatt. Ilyen körülmények közt n e m volt kedvem tovább élni. Ezért vettem el a mérget." 
 	Hale elhallgatott. 
 	- V é g e r e d m é n y b e n . . . elég valószínű -
 	m o n d t a Poirot. 
 	- Lehetséges, monsieur Poirot. De nem vág össze azzal, amit több tanú füle hallatára m o n d o t t . Meg aztán m á s n a p reggel újabb jelenetre került sor. Ennek egyik részét Mr. 
 	Philip Blake hallotta. A többit meg Miss Greer. 
 	A könyvtárszobában zajlott le Mr. és Mrs. 
 	Crale között. Mr. Blake a hallban tartózkodott, és elcsípett néhány szót. Miss Greer 61 
 	
 	kint ült a könyvtárszoba nyitott ablaka közelében, és jóval többet hallott. 
 	- És mit hallottak? 
 	- Mr. Blake hallotta, mikor Mrs. Crale azt m o n d t a : „Te meg a nőid! A legszívesebben megölnélek. Egyszer majd meg is teszem." 
 	- Azt n e m m o n d t a , hogy ő lesz öngyilkos? 
 	- N e m . Semmi olyat n e m mondott, hogy: 
 	„Ha megteszed, én ölöm meg magam." Miss Greer tanúvallomása nagyjából ugyanígy hangzott. Szerinte Mr. Crale azt mondta erre: 
 	„Próbálj észnél lenni, Caroline. Szeretlek, és mindig gondoskodni fogok rólatok... rólad meg a gyerekről. De elveszem Elsát. Hiszen megállapodtunk, hogy n e m állunk egymás útjába." Mrs. Crale erre azt felelte: „Kérlek. 
 	De aztán ne m o n d d , hogy n e m figyelmeztettelek." A férfi megkérdezte: „Mit akarsz ezzel m o n d a n i ? " Mire az asszony: „Azt, hogy szeretlek, és nem mondok le rólad. Inkább meg­
 	öllek, mint hogy átengedjelek annak a lánynak." 
 	Poirot apró kézmozdulatot tett. 
 	- Az jár az eszemben - dünnyögte -, hogy Miss Greer igen oktalanul viselkedett, amikor elárulta, mi a célja. Mrs. Crale így könnyen megtagadhatta volna a válást. 
 	- Erre vonatkozólag is rendelkezünk egy tanúvallomással - mondta Hale. - Úgy látszik, Mrs. Crale beszélt a dologról Mr. 
 	Meredith Blake-kel. Régi, bizalmas barátjuk volt. Mr. Blake-et nagyon elszomorította a dolog, és sikerült szóba hoznia a dolgot Mr. 
 	Crale-nek. Ez alighanem előző délután történt. Mr. Blake óvatos ellenvetéssel élt; 62 
 	
 	megmondta barátjának, mennyire elszomorítaná, ha a házassága ilyen szerencsétlenül felbomlana. Azt is hangsúlyozta, hogy Miss Qreer még nagyon fiatal, s hogy nagyon nagy felelősség egy lányt meghurcolni a válóperes bíróság előtt. Mr. Crale ezen csak nevetett (cinikus fickó lehetett), és azt mondta: „Elsa egyáltalán nem így képzeli a dolgot. Meg sem akar jelenni a bíróság előtt. 
 	A válást a szokott m ó d o n intézzük majd el." 
 	- Ezek szerint Miss Greer részéről még nagyobb oktalanság volt, hogy úgy kitört -
 	mondta Poirot. 
 	- Hiszen tudja, milyenek a nők! - felelte Hale főfelügyelő. - Mindjárt egymás torkának esnek. Mindenesetre nehéz helyzet lehetett. Nem is értem, hogyan engedhette meg Mr. Crale, hogy sor kerüljön rá. Mr. Meredith Blake szerint be akarta fejezni a képét. Ön érti ezt? 
 	- Igen, barátom. Azt hiszem, értem. 
 	- Én n e m . Az az ember szántszándékkal kereste a bajt! 
 	- De azért valószínűleg haragudott a lányra, hogy úgy kitört. 
 	- Haragudott bizony. Meredith Blake-től tudom. Ha már mindenáron be kellett fejeznie azt a képet, n e m értem, miért nem csinálhatott néhány fényképet, és dolgozott tovább azok alapján. Ismerek egy fickót - tájképeket fest akvarellben -, az így csinálja. 
 	Poirot a fejét rázta. 
 	- N e m . Én megértem Crale-t, a művészt. 
 	Tudomásul kell vennie, barátom, hogy Crale-t akkor valószínűleg csak a képe érdekelte. 
 63 

 	Bármennyire szerette volna feleségül venni a lányt, a kép volt számára a fontosabb. Ezért bízott b e n n e , hogy sikerül megúsznia a lány látogatását anélkül, hogy törésre vinnék a dolgot. A lány persze n e m így látta. A nők szemében mindig a szerelem az első. 
 	- Mintha én n e m t u d n á m ! - m o n d t a mélységes átérzéssel Hale főfelügyelő. 
 	- A férfiak - folytatta Poirot - és főleg a művészek mások. 
 	- A Művészet! - szólalt meg gúnyosan a főfelügyelő. - Folyton ez a  Művészeti Én sose értettem, és n e m is fogom érteni soha! 
 	Látnia kellett volna azt a képet, amin Crale dolgozott! Minden torz volt rajta. A lány úgy nézett ki, mintha fájna a foga, és az egész oromzat ferde volt. Rossz volt ránézni. U t á n a még sokáig n e m tudtam kiverni a fejemből. 
 	Még álmodtam is róla. Ráadásul a látásomra is hatással volt... lassan csámpásnak láttam minden oromzatot, falat, meg mindent. Még a nőket is! 
 	Poirot elmosolyodott. 
 	- E szavakkal önkéntelenül is Amyas Crale művészetének adózik. 
 	- Ugyan már! Mért n e m tudnak a festők olyasmit festeni, ami szép, és öröm nézni? 
 	Miért törekszenek mindenáron rútságra? 
 	- Vagyunk n é h á n y a n ,  mon cher,  akik furcsán értelmezzük a szépséget. 
 	- A lány csinos volt, az tény - m o n d t a Hale. - Vastagon ki volt kenve, és alig volt ruha rajta. N e m való egy lánynak így császkálni. 
 	És gondolja csak el: ez tizenhat éve volt. Manapság már n e m lát semmi rosszat az ilyes-64 
 	
 	miben az ember. De akkor... hát én egészen elképedtem! Nadrág volt rajta, meg nyitott nyakú vászonblúz... biz' isten, semmi egyéb! 
 	- Úgy veszem észre, nagyon is jól emlékszik az ilyen apró részletekre - dünnyögte sunyin Poirot. 
 	Hale főfelügyelő elvörösödött. - Csak azt m o n d t a m el, hogy milyen benyomást tett rám - jelentette ki zordan. 
 	- Persze, persze - felelte Poirot engesztelő 
 	hangon. Aztán folytatta: 
 	- Szóval a két koronatanú Mrs. Crale ellen Philip Blake és Elsa Qreer volt. 
 	- Igen. Mind a ketten nagyon indulatosak voltak. De a bűnvádi eljárás során kihallgatták a nevelőnőt is, és amit ő m o n d o t t , többet nyomott a latban, mint amit a másik kettő. Ő 
 	ugyanis Mrs. Crale pártján volt, szívvel-lélekkel. De becsületes teremtés lévén, az igazsághoz híven tett vallomást, egy szóval sem próbálta bagatellizálni az ügyet. 
 	- És Meredith Blake? 
 	- Az szegény nagyon kétségbe volt esve. 
 	Lehetett is. Hibáztatta magát, amiért efféle mérgeket kotyvasztott... no meg a halottkém is hibáztatta érte. A koniin meg a heresók a mérgekről szóló törvény tilalmi táblázatán az első kategóriában szerepelnek. Elég erélyesen meg is rótták. Mindkét félnek jó barátja volt, és nagyon súlyosan érintette a dolog - egyébként is az a fajta vidéki úr, aki irtózik a nyilvánosságtól, s n e m szereti, ha a közfigyelem rá irányul. 
 	- Mrs. Crale húgát nem hallgatták ki? 
 	- N e m . N e m volt rá szükség. Ő n e m volt 65 
 	
 	ott, amikor Mrs. Crale megfenyegette a férjét, és n e m m o n d h a t o t t volna semmit, amit ne tudtunk volna már valaki mástól. Azt látta ugyan, hogy Mrs. Crale a hűtőszekrényhez lép és kiveszi a jégbe hűtött sört, és a védelem megidéztethette volna, hogy tanúskodjék róla, miszerint Mrs. Crale egyenest levitte az üveget a kertbe, és n e m csinált vele előzőleg semmit. Ez azonban n e m volt lényeges, mert nem is állítottuk, hogy a koniin a sörösüvegben volt. 
 	- Hogy sikerült az asszonynak a pohárba csempésznie, mikor ketten is figyelték? 
 	- Kezdjük azzal, hogy n e m figyelték. 
 	Ugyanis Mr. Crale nagyban festett... tehát a vásznat és a modellt figyelte. Miss Greer pedig majdnem háttal ült Mrs. Crale-nek, és elnézett Mr. Crale válla fölött. 
 	Poirot bólintott. 
 	- Szóval egyikük sem figyelte Mrs. Crale-t. 
 	Az asszony egy olyan pipettafélében vitte magával a mérget, amilyennel a töltőtollakat töltik meg. Megtaláltuk - szilánkokra törve -
 	a ház felé vezető ösvényen. 
 	- Magának mindenre van készenlétben válasza - dünnyögte Poirot. 
 	- Ugyan már, monsieur Poirot! Ne legyen elfogult. Az  asszony fenyegeti meg a férjét, hogy megöli. Ő lopja el a mérget a laboratóriumból. Az  ő szobájában találják meg az üres üveget, és  csak az ő ujjlenyomatai vannak rajta.  Kéretlenül jégbe hűtött sört visz le a férjének... ami mindenesetre furcsa, ha meggondoljuk, hogy n e m voltak egymással beszélő viszonyban... 
 66 

 	- Nagyon furcsa. Már nekem is feltűnt. 
 	- Furcsa bizony. Ez is áruló jel.  Miért akart egyszerre csak mégis kedveskedni az urának? A férfi panaszkodik a sör ízére... és a koniinnak  valóban undorító az íze. Az asszony úgy rendezi a dolgot, hogy megtalálják a hullát, aztán elküldi a másik nőt telefonálni. 
 	Miért? Hogy letörölhesse az üveget meg a poharat, aztán rájuk nyomhassa a  férfi ujjait. 
 	Aztán már nyugodtan rázendíthet a sírásra, s mondhatja, hogy a lelkifurdalás késztette öngyilkosságra a férfit. Valószerűen hangzik. 
 	- N e m vitás, hogy n e m volt túlságosan jól kitervelve. 
 	- De n e m á m ! Ha kíváncsi a véleményemre, az az asszony annyi fáradságot sem vett magának, hogy  gondolkozzék.  Emésztette a gyűlölet meg a féltékenység. Csak arra tudott gondolni, hogy végez a férfival. S u t á n a , amikor már m i n d e n n e k vége, amikor ott látja maga előtt holtan... n o s ,  akkor egyszerre csak magához tér, ráébred, hogy amit m ű velt, gyilkosság... és gyilkosságért felkötik az embert. És kétségbeesésében csak egyetlen dolgot tud kitalálni: hogy öngyilkosság történt. 
 	- Igen... ez csakugyan mind nagyon ésszerűen hangzik - m o n d t a Poirot. - Lehet, hogy valóban így gondolkozott. 
 	- Bizonyos értelemben előre megfontolt bűntényről van szó, bizonyos értelemben n e m - m o n d t a Hale. - Én m a g a m n e m tartom valószínűnek, hogy az asszony valóban tervszerűen csinálta a dolgot. Csak vaktában, ahogy éppen eszébe jutott. 
 67 

 	- Csak azt szeretném tudni... - dünnyögte Poirot. 
 	Hale kíváncsian nézett rá. 
 	- N e m sikerült meggyőznöm, monsieur Poirot, hogy az eset napnál világosabb volt? 
 	- Majdnem. De nem egészen. Van néhány különös részlet... 
 	- T u d talán valami m á s megoldást... ami elfogadható? 
 	- Mit csináltak a többiek azon a bizonyos délelőttön? - kérdezte Poirot. 
 	- Biztosíthatom, hogy ezzel is foglalkoztunk. Mindegyiküknek utánanéztünk. Senkinek sem lehetett eleve alibije... mérgezés esetében ilyesmiről szó sem lehet. Hiszen egy gyilkosjelöltet semmi sem akadályozhat meg abban, hogy áldozatának már előző nap markába nyomja egy kapszulában a mérget, mondván, hogy különleges gyógyszer emésztési zavarok esetére, és étkezés előtt kell bevenni. U t á n a meg elutazhat Anglia másik végébe. 
 	- De ön szerint ebben az esetben nyilván nem ez történt? 
 	- Mr. Crale n e m szenvedett emésztési zavarokban. És n e m is hiszem, hogy ilyesmi történhetett volna. Igaz, hogy Mr. Meredith Blake mindig hajlamos volt maga kotyvasztotta csodaszereket ajánlani, de n e m hinném, hogy Mr. Crale valaha is kipróbálta volna bármelyiket. Vagy ha igen, akkor valószínűleg megemlítette volna, és mulat rajta. 
 	Különben is mi késztette volna Mr. Meredith Blake-et arra, hogy meg akarja ölni Mr. 
 	Crale-t? Minden arra vall, hogy jó viszony-68 
 	
 	ban volt vele. Mint a többiek is mindnyájan. 
 	Mr. Philip Blake a legjobb barátja volt. Miss Greer szerelmes volt bele. Miss Williamsnek 
 	- gondolom - igen rossz véleménye lehetett róla... de hát a morális rosszallás még n e m ösztönzi mérgezésre az embert. A kis Miss Warren rengeteget civakodott Crale-lel, a legidegesítőbb korban volt... azt hiszem, épp akkor került középiskolába, de Crale szerette a lányt, és a lány is őt. A lánnyal ugyanis különös gyöngédséggel és figyelemmel bántak a családban. Nyilván hallotta már, hogy miért. Még apró gyermek korában súlyosan megsérült. Mrs. Crale sebesítette meg vad dührohamában. Ez is bizonyítja, hogy képtelen volt uralkodni magán, n e m ? Nekitámadni egy gyereknek... és egész életére elnyomorítani! 
 	- De bizonyíthatja azt is, hogy Angela Warrennek alapos oka volt haragudni Caroline Crale-re - m o n d t a elgondolkozva Poirot. 
 	- Lehet... de Amyas Crale-re n e m . Különben is: Mrs. Crale rajongásig szerette a húgát... magához vette, amikor elárvult, s - mint említettem - különös gyöngédséggel bánt vele... úgy is m o n d h a t n á m , hogy alaposan elkényeztette. A lány is nyilvánvalóan szerette Mrs. Crale-t. Távol tartották a tárgyalástól, s amennyire csak lehetett, kímélték... 
 	gondolom, ezt Mrs. Crale akarta így. Pedig a lány borzasztóan fel volt dúlva, és minden­
 	áron meg akarta látogatni nővérét a börtönben. Caroline Crale azonban n e m egyezett bele. Kijelentette, hogy az ilyesmi egy életre megsebezheti egy lány lelkét. Úgy intézkedett, hogy külföldön járassák iskolába. 
 69 

 	Hale hozzátette: 
 	- Miss Warrenből igen nagyszerű nő lett. 
 	Egzotikus helyekre utazik. Előadásokat tart a Királyi Földrajzi Társaságban... meg hasonlók. 
 	- És senki sem emlékszik az ügyre? 
 	- Hát először is m á s a neve. Már a leánynevük sem volt ugyanaz. Egy anyától származtak, de m á s - m á s apától. Mrs. Crale-t Spaldingnak hívták. 
 	- S az a Miss Williams? Ő a kislány nevelőnője volt, vagy Angéla Warrené? 
 	- Angeláé. A kislánynak külön dajkája volt, de azt hiszem, m i n d e n n a p tanult egy kicsit Miss Williamsszel is. 
 	- S a kislány hol volt akkor? 
 	- A nagyanyjánál, látogatóban. A dajkával. 
 	Bizonyos Lady Tressilliannél. Lady Tressillian özvegy volt, két kislányát is elvesztette, és rajongott ezért a gyerekért. 
 	- Ertem - bólintott Poirot. 
 	Hale folytatta: 
 	- Arról is be tudok számolni, hogy a többiek mit csináltak a gyilkosság napján. 
 	Miss Greer reggeli után kiült a teraszra, a könyvtárszoba ablakának közelébe. O n n a n , mint említettem már, tisztán hallotta a Crale és felesége közt lefolyt veszekedést. Aztán lement Crale-lel a bástyakertbe, és ebédig modellt ült neki. Közben csak néhányszor tartottak szünetet, hogy a lány pihentethesse izmait. 
 	Philip Blake reggeli után a házban volt, és hallotta a veszekedés egy részét. Miután Crale és Miss Greer elment, újságot olvasott, míg a 70 
 	
 	bátyja fel n e m hívta, u t á n a lement a partra, a bátyja elé. Együtt ballagtak vissza az ösvényen a bástyakert mellett. Miss Greer akkor éppen fölment a házba egy pulóverért, mert fázott, Mrs. Crale pedig a férjével tárgyalt az Angela elutazásával kapcsolatos teendőkről. 
 	- Ó, tehát akkor barátságosan beszélgettek? 
 	- Dehogy! Egyáltalában n e m volt az barátságos beszélgetés. Megtudtam, hogy Crale szabályosan ordított az asszonnyal. Dühös volt, hogy jelentéktelen családi ügyekkel zavarják. Gondolom, az asszony szeretett volna egyet-mást elrendezni, ha valóban szakításra kerülne a sor. 
 	Poirot bólintott. 
 	Hale folytatta: 
 	- A két fivér váltott néhány szót Amyas Crale-lel. Aztán visszatért Miss Greer, elfoglalta a helyét, Crale meg fogta az ecsetet -
 	nyilvánvalóan szabadulni akart a többiektől. 
 	Azok meg is értették a célzást, és fölmentek a házba. Mellesleg Crale éppen akkor panaszkodott, hogy az ott tárolt sör meleg, amikor a két Blake is a bástyakertben volt, és a felesége megígérte, hogy leküld neki jégbe hűtött italt. 
 	- Ejha! 
 	- Ejha bizony! Az asszony azt se tudta, hogy nyájaskodjon. Szóval fölmentek a házba, és leültek kinn a teraszon. Mrs. Crale és Angéla Warren sört hoztak nekik a házból. 
 	Később Angéla Warren lement fürödni, Philip Blake meg elkísérte. 
 	Meredith Blake fogott egy széket, és lement egy tisztásra, amely pontosan a bástya-71 
 	
 	kert fölött terült el. É p p e n rálátott Miss Greerre, aki modellt ült a bástyakert oromzatán, tisztán hallotta a hangját, meg Crale-
 	ét is, ahogy beszélgettek. Ott ült, és újra meg újra átgondolta a koniin-ügyet. Nagyon nyugtalanította; nem tudta, mit csináljon. Elsa Greer észrevette, és felintett neki. Mikor megszólalt az ebédre hívó gong, Meredith Blake lement a bástyakertbe, és Elsa Greerrel együtt m e n t fel a házba. Már akkor észrevette, hogy Crale, ahogy kifejezte, „nagyon furcsán néz ki", de akkor még n e m gondolt semmire. Crale az a fajta volt, aki sose beteg... így aztán senki sem gondolta, hogy most valami baja lehet. Különben is állandóan változott a hangulata, hol dühöngött, hol meg elkeseredett, aszerint, hogy úgy ment-e a festés, ahogy akarta. Ilyenkor rendszerint békén hagyták, és lehetőleg minél ritkábban szóltak hozzá. Akárcsak ezúttal Meredith Blake és Elsa Greer. 
 	Ami a többieket illeti, a személyzet a háztartási munkákkal meg az ebédfőzéssel volt elfoglalva. Miss Williams a délelőtt egy részét a tanulószobában töltötte, feladatokat javított, u t á n a kiült a teraszra valami stoppolni -
 	valóval. Angela Warren a délelőtt legnagyobb részében a kertben kóborolt, fára mászott, és mindenfélét összeevett - tudja, milyen egy tizenöt éves lány! Szilvát, savanyú almát, éretlen körtét s a többi. Aztán visszament a házba, s mint már m o n d t a m , Philip Blake társaságában lesétált a tengerpartra, és ebéd előtt fürdött egyet. 
 	Hale főfelügyelő hallgatott egy darabig. 
 72 

 	- Nos - kérdezte aztán harciasan -, talált valami gyanúsat? 
 	- Az égvilágon semmit - felelte Poirot. 
 	- Na ugye! 
 	A két szó köteteket fejezett ki. 
 	- Mégis szeretnék megbizonyosodni - folytatta Hercule Poirot. - Mégpedig... 
 	- Mit akar csinálni? 
 	- Felkeresem azt az öt embert... és meghallgatom, hogyan mondják el ők a történteket. 
 	Hale főfelügyelő mélységes melankóliával felsóhajtott. 
 	- Úristen! Elment az esze! - kiáltott fel. -
 	Az öt történet közül kettő sem fog pontosan egyezni! Hát képtelen ezt megérteni? Nincs két ember, aki egyformán emlékezne valamire. Méghozzá ennyi idő u t á n ! Öt beszámolót fog hallani, öt különböző gyilkosságról! 
 	- Pont erre számítok - m o n d t a Poirot. -
 	Nagyon tanulságos lesz. 
 	
 	HATODIK F E J E Z E T 
 	 Egy kismalac piacra járt... 
 	Philip Blake pontosan olyan volt, amilyennek Montague Depleach leírta. J ó m ó d ú , ravasz, kedélyes... s kicsit m á r pocakosodott. 
 	Hercule Poirot szombat este fél hétre beszélt meg vele találkozót. Philip Blake éppen tizennyolcszor talált a golflabdával a lyukba, nagy formában volt, nyert is egy ötfontost az ellenfelétől. Így aztán igen barátságosnak és közlékenynek ígérkezett. 
 	Hercule Poirot előadta, hogy kicsoda és mit akar. Ezúttal nem azzal állt elő, hogy szenvedélyes vágy hajtja a tiszta igazság után. Úgy állította be a dolgot Blake előtt, hogy egy híres bűn­
 	ügyekkel foglalkozó könyvsorozatról van szó. 
 	Philip Blake a homlokát ráncolta. 
 	- Úristen! Mire jó az ilyesmi? 
 	Hercule Poirot vállat vont. Legidegenesebb modorát öltötte fel. Azon igyekezett, hogy fölényes jóindulattal kezeljék. 
 	- Kell az olvasóknak - dünnyögte. - Falják az ilyesmit... igen, valósággal falják. 
 	- M i c s o d a morbid kíváncsiság - m o n d t a Philip Blake. 
 	De kedélyesen m o n d t a , n e m finnyásán és undorodva, ahogy egy nála érzékenyebb lelkű ember tette volna. 
 	Hercule Poirot ismét megvonta a vállát. 
 	- Ilyen az emberi természet. Ön meg én, monsieur Blake, nagyvilági emberek lévén, n e m táplálunk illúziókat felebarátainkat illet ő e n . Hagy többségükben n e m rosszak, de 74 
 	
 	kétségtelen, hogy eszményinek sem szabad tekinteni őket. 
 	- Én már rég feladtam az illúziókat - közölte derűsen Blake. 
 	- Viszont úgy hallom, hogy kitűnő anekdotákat tud. 
 	- Az á m ! - csillant meg Blake szeme. - Ezt már hallotta? 
 	Poirot a kellő helyen nevetett. Az anekdota nem volt valami épületes, de valóban mulatságos. 
 	Philip Blake hátradőlt a széken, izmai elernyedtek, arca csupa ránc lett a szeme körül a nevetéstől. 
 	Hercule Poirot hirtelen arra gondolt, hogy meglehetősen emlékeztet egy elégedett malacra. 
 	Igen, egy malacra.  Egy kismalac piacra járt... 
 	Miféle ember ez a Philip Blake? Úgy látszik, gondtalan. Sikerei vannak, elégedett. 
 	Nincs bűntudata, n e m gyötri a lelkiismeret a múltja miatt, nem kísértik emlékek. N e m : jól táplált malac, aki piacra jár... és a lehető 
 	legmagasabb árakat éri el... 
 	Ám lehet, hogy Philip Blake n e m volt mindig ilyen gondtalan. Fiatal korában valószínűleg jóképű volt. A szeme meglehetősen apró, talán kicsit közel ülő... egyébként jóvágású, jóképű fiatalember lehetett. Hány éves lehet most? Úgy ötven és hatvan között. Amikor Crale meghalt, Blake negyven felé járhatott. Nem volt ennyire kedélyes akkoriban, nem merült el a pillanat örömeiben. Talán többet várt az élettől, és kevesebbet kapott... 
 75 

 	- Bizonyára megérti a helyzetemet - düny-nyögte Poirot, csak hogy felkeltse partnere érdeklődését. 
 	- N e m én, dehogyis, akármi legyek, ha ért e m . - A tőzsdés felegyenesedett ültében, szeme ismét ravaszul csillogott. - Miért m a ga csinálja? Hiszen n e m író. 
 	- N e m egészen. Tulajdonképpen detektív vagyok. 
 	E megjegyzés Poirot korábbi beszélgetései során bizonyára még sohasem hangzott ilyen szerényen. 
 	- Hát persze! Ezt mindenki tudja. A híres Hercule Poirot! 
 	De a hangjában árnyalatnyi gúny érződött. 
 	Philip Blake lényegében nagyon is angol volt ahhoz, hogy egy külföldit komolyan vegyen. 
 	Cimboráinak alighanem így nyilatkozott volna Poirot-ról: 
 	- Nevetséges kis kókler. Persze a nőknél valószínűleg remekül boldogul a dumájával. 
 	S noha Hercule Poirot pontosan erre a gúnyosan lekezelő modorra akarta rávenni, most mégis azon kapta magát, hogy kellemetlenül érinti. 
 	Ennek az alaknak, ennek a sikeres üzletembernek egyáltalán n e m imponál Hercule Poirot! Szégyen, gyalázat! 
 	- Örülök - m o n d t a Poirot, de n e m m o n d o t t igazat -, hogy ilyen jól ismer. Hadd áruljam el önnek: sikereim alapja a pszichológia... az emberi viselkedés örök  miért-je.  Manapság elsősorban ez érdekel mindenkit a b ű n ­
 	ügyekben, monsieur Blake. Régebben a romantika. Híres bűnügyeket csak egyetlen 76 
 	
 	szemszögből nézve dolgoztak fel: hogy milyen szerelmi história bújik meg mögöttük. Manapság más a helyzet. Az olvasót az érdekli, hogy dr. Crippen azért ölte meg a feleségét, mert az asszony magas, életerős teremtés volt, ő meg alacsony és jelentéktelen. Vagyis az asszony kisebbrendűségi érzést keltett b e n n e . Meg annak a hírhedt nőnek a történetét szeretik, aki azért ölt, mert h á r o m ­
 	éves korában letorkolta az apja. Szóval, m o n d o m , manapság a bűntettek miért-je az érdekes. 
 	Philip Blake elnyomott egy ásítást. 
 	- A legtöbb bűntett  miért-je szerintem eléggé nyilvánvaló. Rendszerint a pénz. 
 	Poirot felkiáltott: 
 	- De kedves uram, a  miért sohasem feltétlenül nyilvánvaló! És ez itt a lényeg. 
 	- És itt kapcsolódik ön a dologba, igaz? 
 	- Ahogy mondja: itt kapcsolódom én a d o logba! Ajánlatot k a p t a m , hogy írjam meg néhány régi bűntett történetét... a pszichológia szemszögéből. Az én specialitásom a bűntettek pszichológiája. Elvállaltam a megbízást. 
 	Philip Blake elvigyorodott. 
 	- G o n d o l o m , jövedelmező vállalkozás? 
 	- Remélem, az lesz... n e m is t a g a d o m . 
 	- Sok szerencsét. Nos, talán elárulná, hogy kerülök én a dologba? 
 	- De mennyire. A Crale-ügy érdekel, m o n -
 	sieur. 
 	Philip Blake arcán n e m látszott meghökkenés. Csak töprengés. 
 	- Hát persze - szólalt meg -, a Crale-ügy... 
 77 

 	Hercule Poirot nyugtalanul megkérdezte: 
 	- N e m neheztel érte, monsieur Blake? 
 	- Miért neheztelnék? - Philip Blake megvonta a vállát. - Nincs értelme olyasmiért neheztelni, amit úgysem akadályozhat meg az ember. Caroline Crale pere köztulajdon. 
 	Bárki nekiülhet és megírhatja. Nincs értelme, hogy éppen én akadékoskodjam. Azonban -
 	meg kell m o n d a n o m - nincs túlságosan ínyemre a dolog. Amyas Crale legjobb barátaim egyike volt. Sajnálatos, hogy ezt a kellemetlen ügyet ismét felkavarják. De hát mit lehet tenni? 
 	- Ön bölcs ember, monsieur Blake. 
 	- Dehogyis. Csak elég tapasztalatom van már; tudom, hogy semmi értelme ellenkezni. 
 	És remélem, hogy ön kevésbé bántóan fogja megírni, mint sokan mások tennék. 
 	- Legalábbis igyekszem tapintatos és ízléses lenni - felelte Poirot. 
 	Philip Blake harsány hahotára fakadt, de valójában nem volt jókedve. - Kacagnom kell, amikor ilyet hallok öntől. 
 	- Biztosíthatom, monsieur Blake, hogy őszintén érdekel az ügy. N e m csupán a pénz miatt. Szeretném a valósághoz híven rekonstruálni a múltat, átérezni és megérteni az akkor történteket, szeretném meglátni a dolgok hátterét, megjeleníteni a drámában szereplők érzéseit és gondolatait. 
 	- N e m h i n n é m , hogy nagyon bonyolult volna a dolog. Az ügy egészen világos volt. 
 	Közönséges féltékenység játszott benne szerepet, semmi m á s - m o n d t a Philip Blake. 
 78 

 	- Nagyon kíváncsi volnék rá, monsieur Blake, ha m e g t u d h a t n á m , hogyan reagált ön az ügyre. 
 	Philip Blake-et hirtelen elfogta a méreg, s bíborvörös lett az arca. 
 	- Hogyan reagáltam? Hogyan reagáltam?! 
 	Ne beszéljen ilyen tudálékosan. Azt hiszi, hogy csak ott álltam és reagáltam? Úgy látszik, n e m tudja, hogy a barátomat... m o n d o m , a  barátomat gyilkolták meg... megmérgezték! S ha gyorsabban cselekszem, m e g m e n t h e t t e m volna! 
 	- Ezt hogy érti, monsieur Blake? 
 	- Gondolom, már tanulmányozta az ügy részleteit? - Poirot bólintott. - Helyes. Nos, aznap délelőtt felhívott Meredith, a bátyám. 
 	Csinos kis pácba került. Egyik istenverte kotyvaléka eltűnt... S ez a kotyvalék igencsak halálos méreg volt. Mit tehettem? Azt m o n d t a m neki, hogy jöjjön át, és beszéljük meg a dolgot. Eldöntjük, mit volna a legokosabb csinálni. „Eldöntjük, mi a legokosabb." 
 	Ma már teljesen érthetetlen számomra, h o gyan lehettem ilyen ostoba, s miért habozt a m . Rá kellett volna eszmélnem, hogy nincs vesztegetni való idő. Egyenest Amyashoz kellett volna m e n n e m és figyelmeztetnem. 
 	Azt kellett volna m o n d a n o m neki: „Caroline ellopta Meredith egyik saját találmányú mérgét. Jó lesz, ha Elsa meg te vigyáztok magatokra." 
 	Blake fölállt. Izgalmában nagy léptekkel járkál föl-alá. 
 	- Jóságos isten! Azt hiszi, n e m gondoltam végig azóta újra meg újra a történteket?  Tud-79 
 	
 	 tam,  mi lesz. Lehetőségem volt arra, hogy m e g m e n t s e m Crale-t, és elszalasztottam a lehetőséget. Én Meredithre vártam. Hogy nem volt annyi eszem, hogy rájöjjek: Caroline-nak n e m lesznek aggályai, n e m fog habozni? 
 	A mérget azért lopta el, hogy felhasználja, és istenemre, fel is használta, mihelyt alkalma nyílt rá. N e m akart addig várni, amíg Meredith észreveszi, hogy meglopták... T u d t a m . . . 
 	persze hogy t u d t a m . . . hogy Amyas halálos veszedelemben forog... és n e m tettem semmit! 
 	- Azt hiszem, ok nélkül hibáztatja magát, monsieur. Nemigen volt rá alkalma... 
 	A másik a szavába vágott: 
 	- Alkalmam? Bőven volt. Többféle lehetőség is nyitva állt előttem. Ahogy m o n d t a m , elmehettem volna Amyashoz... de persze fennállt a veszélye, hogy n e m hisz majd n e kem. Amyas n e m olyan ember volt, aki köny-nyen elhiszi, hogy veszélyben forog. Kigúnyolt volna, hogy ilyesmi jut az eszembe. És sose fogta fel igazában, hogy Caroline milyen ördögi t e r e m t é s . De e l m e h e t t e m volna az asszonyhoz is. M e g m o n d h a t t a m volna neki: „Tudom, mire készülsz. T u d o m , mit tervezel. De ha Amyas vagy Elsa koniinmérgezésben meghal, téged felkötnek!" Ez nyilván visszatartotta volna. Vagy fölhívhatt a m volna a rendőrséget. Ó, mennyi mindent tehettem volna!... S ehelyett hagytam, hogy Meredith lassúsága, óvatossága befolyásoljon. „Biztosra kell m e n n ü n k . . . meg kell vitatnunk... meg kell bizonyosodnunk róla, ki lophatta el a mérget..." Átkozott, vén bo-80 
 	
 	lond!... Soha életében nem tudott gyorsan határozni! Szerencséje, hogy ő volt az idősebb fiú, örökölte a birtokot, s abból megélhet. Ha csak egyszer is megpróbál a maga lábán megállni, az utolsó pennyje is rámegy. 
 	- Önnek n e m volt semmi kétsége afelől, hogy ki lopta el a mérget? - kérdezte Poirot. 
 	- N e m hát. Rögtön t u d t a m , hogy csakis Caroline lehetett. Én ugyanis nagyon jól ismertem Caroline-t. 
 	- Ez igen érdekes - jelentette ki Poirot. -
 	Elárulná, monsieur Blake, hogy milyen volt Caroline Crale? 
 	- Semmi esetre sem az az igazságtalanul megvádolt ártatlanság, akinek a per idején tartották! - felelte élesen Philip Blake. 
 	- H a n e m ? 
 	Blake visszaült a helyére. Komoly pillantást vetett Poirot-ra: 
 	- Csakugyan szeretné tudni? 
 	- Csakugyan. Nagyon. 
 	- Caroline romlott volt. A velejéig romlott. 
 	S ugyanakkor elbűvölő. Olyan nyájas volt a modora, hogy a végsőkig meg tudta téveszteni az embert. Olyan törékenynek, gyámoltalannak látszott, hogy mindenkiből kiprovokálta a lovagiasságot. N é h a , ha történelmi műveket olvasok, úgy érzem, Stuart Mária lehetett hozzá hasonló. Mindig kedves és szerencsétlen, és vonzó, mint a mágnes... de egyszersmind hidegen számító, fondorlatos nőszemély, aki kitervelte Darnley meggyilkolását, és el is tette láb alól. Caroline is ilyen volt... hideg és számító. És átkozottul indulatos. 
 	81 
 	
 	N e m t u d o m , elmondták-e önnek - n e m lényeges pontja ugyan a pernek, de jellemző 
 	Caroline-ra -, hogy mit művelt csecsemő 
 	húgával. Merő féltékenységből. Anyja m á sodszor is férjhez m e n t , és mindenkinek a figyelme és szeretete a kis Angelára irányult. 
 	Caroline ezt n e m bírta elviselni. Megpróbálta megölni a csecsemőt egy piszkavassal... betörni a fejét. Szerencsére n e m volt halálos az ütés. De akkor is szörnyűség ilyesmit csinálni! 
 	- Csakugyan. 
 	- Hát ez volt az igazi Caroline. Mindig neki kellett elsőnek lennie. Az egyetlen, amit egyszerűen képtelen volt elviselni, ha nem ő 
 	volt az első. Egy hideg, önző, gyilkos hajlamú ördög lakozott b e n n e . Látszólag ösztönlény volt, de valójában nagyon is számító. 
 	Amikor lány korában Alderburybe jött, azonnal fölmért mindnyájunkat, és megcsinálta a terveit. Neki n e m volt vagyona. Én n e m jöhettem számításba... fiatalabbik fiú volt a m , akinek önerejéből kellett boldogulnia. 
 	Mulatságos, hogy most alighanem zsebre t u d n á m vágni Mereditht meg Crale-t is, ha élne! Kezdetben Mereditht nézte ki magának, de végül Amyas mellett kötött ki. Amyas örökli majd Alderburyt, s bár ez n e m jelentett sok pénzt, Caroline h a m a r rájött, hogy Amyas rendkívül tehetséges festő, és hogy a zsenialitása igen jövedelmező is lesz. És nyert. Amyasból h a m a r o s a n elismert festő 
 	lett. Divatos éppenséggel n e m , de elismerték a zsenialitását, és vették a képeit. Látott már tőle valamit? Itt van egy képe. Jöjjön, nézze meg. 
 82 

 	Előrement az ebédlőbe, és rámutatott a bal oldali falra. 
 	- Tessék. Ez Amyas. 
 	Poirot csak nézett és hallgatott. Újból elcsodálkozott: hogyan képes valaki így átitatni egy konvencionális t é m á t a maga egyéni varázsával? Egy váza, rózsákkal, fényezett mahagóniasztalon. Elcsépelt t é m a . De hogy csinálta Amyas Crale, hogy a rózsái lángolnak, vadul, szinte szemérmetlenül élnek? A fényezett faasztal remegett, szinte érző lényként lélegzett. Mivel lehet megmagyarázni az izgalmat, amelyet a festmény keltett az e m berben? Mert izgalmat keltett. Az asztal arányai Hale főfelügyelőt valószínűleg kétségbe ejtették volna, kijelentette volna, hogy ilyen színű és alakú rózsa n e m létezik. S utána eltöprengett volna azon, hogy miért n e m tetszenek neki a valódi rózsák. És bosszantották volna a szabályosan kerek mahagóniasztalok - ki tudja, miért? 
 	Poirot felsóhajtott. 
 	- Hát igen... - dünnyögte. - Ezen minden rajta van. 
 	Követte Blake-et a másik szobába. 
 	- Sose értettem a művészethez - düny-nyögte Blake. - N e m is t u d o m , miért szeretem annyira azt a képet, de szeretem. Az a kép... a szentségit neki: az a kép  nagyszerű. 
 	Poirot nyomatékosan bólintott. 
 	Blake cigarettával kínálta vendégét, és maga is rágyújtott. 
 	- És ezt az embert... aki ezeket a rózsákat festette... meg a  Nőt, koktélkeverövel...  meg azt a gyötrelmes  Krisztus születésé-t...  élete 83 
 	
 	virágában megölték, meghalt egy bosszúszomjas, gonosz nő miatt! 
 	Egy kis szünet után így folytatta: 
 	- Nyilván azt fogja m o n d a n i , hogy kegyetlen vagyok... hogy oktalan előítéletet táplálok Caroline iránt. Vonzó nő volt... ezt mindig éreztem. De ismertem, azonnal felismertem a látszat mögött az igazi nőt. És ez a n ő , monsieur Poirot, gonosz volt. Kegyetlen, rosszindulatú, erőszakos! 
 	- Mégis azt hallottam, hogy Mrs. Crale-nek sokat kellett nyelnie házaséletük során. 
 	- Igen, és ezt ki is kürtölte! Mert ő az örök mártír! Szegény jó Amyas! Házassága kezdettől fogva pokol volt... azaz lett volna, ha n e m a rendkívüli képességének él. A művészetének... mindig annak élt. Abba m e n e kült. Ha festett, nem érdekelte semmi, lerázta magáról Caroline-t, a piszkálódását, a véget n e m érő vitákat és veszekedéseket. Mert folyton veszekedtek. N e m múlt el hét, hogy valamin éktelenül össze ne kaptak volna. Az asszony élvezte a dolgot. Szerintem a veszekedés serkentő hatással volt rá. Így vezette le indulatait. Kimondhatta a sok keserűséget, ami m a r t a , amit ki kellett m o n d a n i a . 
 	Egy-egy ilyen ütközet után a szó szoros értelmében dorombolt... mint egy fényes szőrű, jól táplált m a c s k a . Amyast viszont kiborította a veszekedés. Ő békét szeretett volna... 
 	nyugalmat... c s ö n d e t . Persze egy ilyen embernek n e m volna szabad megnősülnie... 
 	n e m házasságra született. Egy Crale-fajta férfinak legyenek viszonyai, de ne kösse le magát. Mert a köteléket óhatatlanul elnyüvi. 
 84 

 	- Önhöz bizalmas volt? 
 	- Hát... tudta, hogy o d a a d ó barátja vagyok. 
 	Elárult egyet-mást. De n e m panaszkodott. 
 	N e m olyan ember volt. Csak néha m o n d o gatta: „A fene essen a nőkbe!", meg: „Sose házasodj meg, öregem. Várd meg, amíg halálod után jutsz a pokolba." 
 	- Ön tudott Miss Green iránt érzett vonzalmáról? 
 	- Ó, igen... legalábbis t u d t a m , hogy bekövetkezik. Crale elmesélte, hogy találkozott egy csodálatos lánnyal. Egész m á s , m o n d t a , mint bárki, akivel valaha is találkozott. N e m sokat törődtem vele. Amyas mindig találkozott valami nővel, aki „ m á s " volt. Egy h ó n a p múlva rendszerint csodálkozva bámult az emberre, ha szóba hozta az illetőt, s megkérdezte, kiről van szó! Csakhogy ez az Elsa Greer valóban „ m á s " volt. Rájöttem, amikor hosszabb időre l e m e n t e m Alderburybe. 
 	Megfogta m a g á n a k a férfit, szabályosan 
 	„horogra kerítette". A szegény bolond a szó szoros értelmében a lány tenyeréből evett. 
 	- Ön Elsa Greert n e m kedvelte? 
 	- N e m , n e m kedveltem. Kifejezetten ragadozó alkat volt. Ő is magának akarta Crale testét-lelkét. Ennek ellenére, azt hiszem, jobban kijött volna Crale-lel, mint Caroline, ő 
 	alighanem békén hagyta volna, mihelyt biztos abban, hogy az övé. De az is lehet, hogy megunta volna, és odébbáll valaki mással. 
 	Amyasnak az lett volna a legjobb, ha semmiféle nővel nincs kapcsolata. 
 	- Csakhogy ez, azt hiszem, n e m lett volna ínyére. 
 85 

 	Philip Blake sóhajtott. 
 	- Szegény ördög mindig belegabalyodott valami n ő b e . Pedig a nők tulajdonképpen keveset jelentettek a számára. Egész életében csak két nő volt rá igazán hatással: Caroline és Elsa. 
 	- A kislányt szerette? - kérdezte Poirot. 
 	- Angelát? Ó, Angelát valamennyien szerettük. Nagyon jópofa gyerek volt. Bármilyen csínyre k a p h a t ó . Hogy megkeserítette szegény nevelőnője életét! Igaz, Amyas igazán szerette Angelát... de néha a lány elvetette a sulykot, és Crale ilyenkor k o m o lyan megharagudott rá... Caroline pedig rendszerint beleavatkozott... Caro mindig Angela pártját fogta, és ez végleg kikészítette Amyast. Ki n e m állhatta, ha Caro és Angela egyesült erővel ellene fordultak. A dologban volt némi féltékenység is. Amyas azért volt féltékeny, mert Caro szüntelenül kényeztette Angelát, és bármit megtett érte. 
 	Angéla meg Amyasra volt féltékeny, de lázadozott is a basáskodása ellen. Crale döntött úgy, hogy ősszel küldjék intézetbe, és a lány ezért dühös volt. N e m mintha n e m szeretett volna intézetbe menni, sőt, azt hiszem, szívesen m e n t . . . csak Amyas zsarnokoskodása dühítette, az, hogy olyan fölényesen intézte el a dolgot. Bosszúból mindenféle csínyt követett el ellene. Egyszer tíz meztelen csigát dugott az ágyába. Tulajdonképpen, azt hiszem, Amyasnak volt igaza. Ideje volt, hogy a lány egy kis fegyelmet tanuljon. Miss Williams nagyon ügyes nő volt, de még ő is beismerte, hogy Angela az idegeire megy. 
 86 

 	Blake elhallgatott. Poirot viszont megszólalt: 
 	- Amikor azt kérdeztem, hogy Amyas szerette-e a kislányt, a saját lányára céloztam. 
 	- Ó, a kis Carlára? Hogyne, ő volt a kedvence. Crale boldogan eljátszott vele, ha megfelelő hangulatban volt. De még az iránta érzett szeretet sem tartotta volna vissza attól, hogy elvegye Elsát, ha erre céloz. N e m úgy szerette azt a gyereket. 
 	- Caroline Crale viszont rajongott érte, igaz? 
 	Philip arcán görcsös rángás futott végig. 
 	- N e m m o n d h a t o m , hogy n e m volt jó anya. N e m , igazán n e m m o n d h a t o m . Ez az egyetlen... 
 	- Folytassa, monsieur Blake. 
 	Philip lassan, keservesen kinyögte: 
 	- Ez az egyetlen, amit igazán... sajnálok... 
 	az egész ügyben. Amikor arra a gyerekre gondolok. Hogy ilyen tragikus háttere legyen egy fiatal életnek! Külföldre küldték Amyas unokahúgához meg a férjéhez. Remélem... 
 	őszintén r e m é l e m . . . sikerült eltitkolniuk előtte az igazságot. 
 	Poirot a fejét rázta. 
 	- Az igazságnak az a szokása, monsieur Blake, hogy magától is kiderül. Még hosszú évek múltán is. 
 	- Ki tudja? - mormogta a tőzsdés. 
 	- É p p e n az igazság érdekében szeretnék kérni öntől valamit, monsieur Blake - folytatta Poirot. 
 	- Éspedig? 
 	- Szeretném megkérni, hogy írja le nekem pontosan, mi történt azokban a napokban 87 
 	
 	Alderburyben. Vagyis arra szeretném megkérni, írjon teljes és részletes beszámolót a gyilkosságról meg a gyilkosság körülményeiről. 
 	- No de ennyi idő múltán, drága b a r á t o m ? 
 	Kétségbeejtően pontatlan lesz. 
 	- N e m okvetlenül. 
 	- De egészen biztosan. 
 	- N e m , mert az emlékezetben az idő múltával csak a lényeges dolgok maradnak meg, a fölösleges anyagot kiveti magából. 
 	- Aha! Szóval csak valami vázlatfélére gondol? 
 	- Szó sincs róla. Részletes és lelkiismeretes beszámolóra minden eseményről és minden beszélgetésről, amire csak vissza tud emlékezni. 
 	- És hátha rosszul emlékszem? 
 	- Ha leírja, legalább felfrissíti az emlékezőtehetségét. Így is akadhatnak hézagok, de hát ezen n e m segíthetünk. 
 	Blake kíváncsian nézett rá. 
 	- De hát mire jó ez? A rendőrségi aktákból sokkal p o n t o s a b b tájékoztatást k a p az ügyről. 
 	- N e m , Mr. Blake. Most a pszichológiai szemszögről van szó. N e m puszta  tényeket szeretnék.  Azt szeretném, amit ön kiválasztott.  A válogatásban az idő és az ön emlékezőtehetsége működött közre. Számos dolog akadhat, meg m o n d h a t t a k is olyasmit, amit hiába keresnék a rendőrségi aktákban. Olyan dolgok és olyan szavak, amelyeket eddig n e m említett, mert n e m tartotta fontosnak, vagy jobbnak látta n e m említeni. 
 88 

 	- Es közölni akarja a beszámolómat? -
 	kérdezte éles hangon Blake. 
 	- Szó sincs róla. Csak én fogom elolvasni. 
 	Hogy segítségemre legyen a következtetéseim levonásában. 
 	- És idézni sem fog belőle a hozzájárulásom nélkül? 
 	- Semmi esetre sem. 
 	- Hm - mondta Philip Blake. - Én nagyon elfoglalt ember vagyok á m , monsieur Poirot. 
 	- Elismerem, hogy a dolog időbe és fáradságba kerül. Örülnék, ha megegyezhetnénk bizonyos... méltányos honoráriumban. 
 	Egy pillanatra csend lett. Aztán Philip Blake hirtelen így szólt: 
 	- N e m . Ha megírom... ingyen írom m e g . 
 	- És megírja? 
 	Philip ismét figyelmeztette: 
 	- Ne felejtse el: n e m állhatok jót érte, hogy pontos a m e m ó r i á m . 
 	- Ezzel számoltam. 
 	- Akkor azt hiszem, hogy megírom -
 	m o n d t a Philip Blake. - Méghozzá  szívesen. 
 	 Ú gy érzem, bizonyos szempontból tartozom vele Amyas Crale-nek. 
 	
 	HETEDIK FEJEZET 
 	 Egy kismalac meg otthon ült... 
 	Hercule Poirot mindig ügyelt a finom árnyalatokra. Gondosan kitervelte, hogyan férkőzik hozzá Meredith Blake-hez. Abban már bizonyos volt, hogy Meredith Blake egészen más eset, mint Philip Blake. Rámenős taktikával nála n e m boldogul. Lassan, megfontoltan kell támadnia. 
 	Hercule Poirot tisztában volt vele, hogy az erődbe csak egyetlen m ó d o n juthat be. Meredith Blake-hez megfelelő ajánlólevelekkel kell hozzáférkőznie. Méghozzá n e m szakmai, h a n e m baráti levelekkel. Szerencse, hogy Hercule Poirot hosszú pályafutása során sokfelé szerzett barátokat. Többek között Devonshire-ban is. Leült hát, és végiggondolta, kinek a segítségére számíthat Devonshire-ban. Végül sikerült két olyan személyt találnia, aki ismerőse vagy barátja volt Mr. 
 	Meredith Blake-nek. Így aztán két ajánlólevéllel felfegyverkezve rohanta meg: az egyiket Lady Mary Lytton-Gore, egy szűkös körülmények közt élő arisztokrata özvegy, a világ legelzárkózottabb teremtése írta, a másikat meg egy nyugalmazott admirális, akinek a családja négy nemzedékkel ezelőtt telepedett le a megyében. 
 	Meredith Blake eléggé tanácstalanul fogadta Poirot-t. 
 	Mint mostanában gyakran kellett tapasztalnia, bizony, változnak az idők. A magándetektívek valamikor valóban magándetektívek 90 
 	
 	voltak, az ördögbe is... azért fogadta föl őket az ember, hogy a népes lakodalmakon vigyázzanak a nászajándékokra, meg olyankor kereste fel őket - meglehetősen restelkedve -, ha valami disznóság volt készülőben, és tudni akarta, mi az. 
 	De hát Lady Mary Lytton-Gore ezt írta: 
 	„Hercule Poirot régi és nagyra becsült barátom. Kérem, legyen segítségére, amiben csak tud." És Mary Lytton-Gore n e m olyan asz-szony - n e m , semmi esetre sem olyan -, aki magándetektívekkel tart fenn kapcsolatot! 
 	Cronshaw admirális pedig így írt: „Nagyon jóravaló fickó... feltétlenül megbízható. Hálás leszek, ha mindent megtesz érte, ami módjában áll. Rendkívül szórakoztató, rengeteg remek történetet tud." 
 	És most ott áll előtte az illető, személyesen. 
 	Az elképzelhető leglehetetlenebb alak: nem az alkalomhoz illően öltözve... magas szárú gombos cipőben... tömött bajusszal! Egyáltalán nem olyanfajta, mint ő, Meredith Blake. 
 	N e m úgy néz ki, mint aki valaha is vadászott, vagy akár elsütött volna egy puskát, vagy értene valamilyen tisztességes sporthoz. Külföldi. 
 	Hercule Poirot kicsit mulatott, mert pontosan leolvasta Meredith Blake arcáról az agyán átsuhanó gondolatokat. 
 	Amikor a vonat a nyugati országrész felé robogott vele, kíváncsisága egyre fokozódott. A tulajdon szemével fogja látni azt a helyet, ahol az események valamikor régen lejátszódtak. 
 	Itt, Handcross Manorban lakott hát a két testvér, a két fiú, innen jártak át Alderbury-91 
 	
 	be, ahol bolondoztak, teniszeztek, meg egy Amyas Crale nevű fiúval és egy Caroline nevű 
 	lánnyal barátkoztak. Innen indult Alderburybe azon a végzetes délelőttön Meredith. Tizenhat éve. Hercule Poirot kíváncsian figyelte a szemközt ülő, mereven udvarias férfit. 
 	Pontosan olyan volt, amilyennek gondolta. 
 	Meredith Blake alig különbözött a többi, szűkös anyagi körülmények közt élő, természetbarát angol vidéki úriembertől. 
 	Kopott, régi tweedzakó, cserzett bőrű, barátságos arc, amelyen már meglátszanak az évek, fakókék szem, keskeny száj, amelyet majdnem eltakar a bozontos bajusz. Poirot úgy érezte, hogy Meredith Blake pontosan az ellentéte öccsének. Mozdulatai tétovák, az esze szemmel láthatólag lassan forog. Mintha élettempója pontosan úgy lassult volna az évek múltával, ahogy az öccséé meggyorsult. 
 	Mint Poirot sejtette, Meredith Blake olyan ember volt, akit n e m lehet sürgetni. Az angol vidéki élet komótos lassúsága a vérébe ivódott. 
 	Jóval idősebbnek látszik az öccsénél, gondolta Poirot, bár Mr. J o n a t h a n szavaiból az derült ki, hogy mindössze két év van köztük. 
 	Hercule Poirot büszke volt rá, hogy tudja, hogyan kell bánni a „régi vágású" emberekkel. N e m látta értelmét, hogy megpróbálja megjátszani az angolt. N e m , aki külföldi, legyen őszintén az - hogy nagylelkűen megbocsássanak neki. „No persze, ezek a külföldiek n e m ismerik a mi szokásainkat. Ez is biztosan kezet fog majd reggelinél. De azért elég rendes fickónak látszik..." 
 92 

 	Poirot igyekezett hát ennek megfelelő 
 	benyomást kelteni. Eleinte csak tapogatózva beszélgettek, Lady Mary Lytton-Gore-ról meg Cronshaw admirálisról. Aztán mások is szóba kerültek. Poirot szerencsére ismerte X. Y. 
 	unokahúgát, és volt szerencséje találkozni Z. 
 	sógornőjével. Észrevette, hogy Meredith Blake szemében felcsillan a rokonszenv. Úgy látszik, ez a fickó bejáratos a legjobb körökbe. 
 	Poirot könnyedén, ravaszul, szinte észrevétlenül tért rá látogatása céljára. Sietve igyekezett leküzdeni az óhatatlan viszolygást. Sajnos, a könyv mindenképpen meg­
 	íródik. Miss Crale - azaz mostani nevén Miss Lemarchant - nagyon megkérte, hogy kellő 
 	judíciummal végezze a szerkesztést. A tényeket, sajnos, mindenki ismeri. De úgy is lehet tálalni őket, hogy ne sértsük meg senki érzékenységét. Volt már példa rá, hogy Hercule Poirot-nak sikerült elérnie, hogy egy emlékiratból bizonyos kényes részek kimaradjanak. 
 	Meredith Blake elvörösödött mérgében. 
 	Még a keze is remegett egy kicsit, míg t ö m t e a pipáját. Amikor megszólalt, alig tudta kinyögni: 
 	- Borzasztó... hogy ilyesmiket... előkaparnak... Tizenhat éve már! Mért nem hagyják feledésbe merülni? 
 	Poirot vállat vont. 
 	- Teljesen egyetértek önnel - felelte. - De hát mit lehet tenni? A közönség szereti az ilyesmit. És bárkinek jogában áll egy bizonyított bűntényt rekonstruálni és k o m m e n tálni. 
 	- Szerintem ez gyalázat! 
 93 

 	- Sajnos - dörmögte Poirot -, nem valami tapintatos korban élünk... Csodálkozna, Mr. 
 	Blake, ha tudná, milyen kellemetlen dolgokat sikerült bizonyos kiadványokban... 
 	mondjuk így... t o m p í t a n o m . Azon leszek, hogy tőlem telhetőleg kíméljem Miss Crale érzelmeit. 
 	- A kis Carla! - dörmögte Meredith. - Az a kislány! Hogy már eladósorba került! Az ember szinte alig hiszi. 
 	- Bizony. Gyorsan röpül az idő, igaz? 
 	Meredith Blake felsóhajtott. - Nagyon gyorsan - felelte. 
 	Poirot folytatta: 
 	- Mint láthatja Miss Crale leveléből, a m e lyet az imént m u t a t t a m önnek, a kisasszony szeretne mindent megtudni a múltban történt szomorú eseményekről, amit csak lehet. 
 	Meredith Blake hangjában egy kis ingerültség érződött: 
 	- De minek? Mi értelme felkavarni az ügyet? Sokkal okosabb volna hagyni, hadd merüljön feledésbe. 
 	- Ön azért beszél így, Mr. Blake, mert tudja, mi történt akkor. De ne felejtse el, hogy Miss Crale n e m tud semmit. Azaz csak azt tudja, amiről a törvényszéki iratokból értesült. 
 	Meredith Blake összerezzent. 
 	- Valóban, erről megfeledkeztem. Szegény teremtés. Milyen szörnyű helyzetbe került! 
 	Micsoda sokkot jelenthetett a számára megtudni az igazságot. Aztán meg... azok a lelketlen, kíméletlen riportok a tárgyalásról! 
 	- Az igazságot sose lehet híven érzékeltetni egy közönséges törvényszéki tudósításban -
 94 

 	jelentette ki Hercule Poirot. - Sajnos, éppen a leglényegesebb dolgok maradnak ki. Az érzelmek, a szenvedélyek... a drámában szereplő színészek jelleme. Az enyhítő körülmények... 
 	Elhallgatott, mire a másik m o h ó n megszólalt, akár a színész, ha feladják neki a végszót: 
 	- Enyhítő körülmények! Ez az! Ha voltak valaha enyhítő körülmények, ebben az esetben aztán voltak. Amyas Crale jó barátom volt, a két család - az övé meg az enyém -
 	nemzedékek során ápolta a baráti viszonyt, mégsem tagadhatom, hogy Crale, őszintén szólva, felháborítóan viselkedett. Persze művészember volt, s talán ez a dolog m a gyarázata. De akkor is... Hagyta, hogy a lehető legképtelenebb helyzet alakuljon ki. 
 	Ilyen szituációba egy tisztességes hétköznapi ember egy pillanatra se m e n t volna bele. 
 	- Szeretném, ha erről többet is m o n d a n a . 
 	E helyzet számomra is rejtély. Egy jó családból való, társaságbeli ember n e m így intézi a dolgait. 
 	Blake sovány, bizonytalan arca megélénkült. 
 	- Igen á m , csakhogy - és az egészben ez a lényeg - Amyas n e m volt hétköznapi ember! 
 	Festőművész volt, és az ő szemében mindennél fontosabb volt a festészet... és ez néha egészen szokatlan m ó d o n nyilvánult meg! J ó m a g a m sosem értettem ezt a művésznépséget... n e m is fogom. Crale-t persze bizonyos mértékig megértettem, mert gyermekkorunk óta ismertük egymást. Sok vonatkozásban éppolyan volt, mint akárki, 95 
 	
 	csak a művészet dolgában nem alkalmazkodott a bevett szokásokhoz. Tény, hogy nem volt dilettáns. Kitűnő festő volt... valóban kit ű n ő . Egyesek szerint zseni. Lehet, hogy igazuk is van. De ami a lényeg, mindig kiegyensúlyozatlan volt. Ezzel a szóval t u d n á m csak jellemezni. Ha festett, n e m érdekelte semmi egyéb, n e m engedte meg magának, hogy bármi is elterelje a figyelmét. Olyan volt, mint az alvajáró. Valósággal megszállottja annak, amin éppen dolgozott. S ebből az állapotból csak akkor tért magához s kezdett ismét hétköznapi életet élni, amikor befejezte a képet. 
 	Addig n e m . 
 	Kérdő pillantást vetett Poirot-ra. A detektív bólintott. 
 	- Látom, érti, miről van szó. Nos, szerintem ez a magyarázata, hogyan alakult ki ez a visz-szás helyzet. Szerelmes volt abba a lányba. 
 	Feleségül akarta venni. El akarta hagyni miatta a feleségét és a gyermekét. Csakhogy neki­
 	állt lefesteni a lányt, és mindenáron be akarta fejezni a képet. Semmi egyéb nem érdekelte. 
 	Észre sem vett egyebet. És az, hogy ez a helyzet a két érdekelt nő számára teljességgel lehetetlen, alighanem eszébe se jutott. 
 	- S azok vajon megértették őt? 
 	- N o s . . . bizonyos mértékig igen. Azt hiszem, Elsa tökéletesen. Borzasztóan lelkesedett Crale festményeiért. De azért persze neki is kényelmetlen volt a helyzet. Ami meg Caroline-t illeti... 
 	Elhallgatott. 
 	- Igen? - biztatta Poirot. - Ami Caroline-t illeti? 
 96 

 	Meredith Blake folytatta, de csak nehezen jött ki a szó a száján: 
 	- Caroline-t... én... mindig... nos, Caroline-t mindig nagyon szerettem. Volt idő, amikor... 
 	amikor azt reméltem, hogy a feleségem lesz. 
 	Ez a reményem azonban hamarosan meghiúsult. De továbbra is... ha szabad így kifejeznem magam... odaadó hódolója maradtam. 
 	Poirot elgondolkozva bólintott. Úgy érezte, hogy ez a meglehetősen ósdi szólam p o n t o san kifejezi a szemközt ülő férfit. Meredith Blake a férfiaknak ahhoz a fajtájához tartozik, amelyik csakugyan képes efféle tiszteletre méltó, romantikus, odaadó hódolatra. Hűséges szolgája marad szíve hölgyének, a viszonzás m i n d e n reménye nélkül. Igen, ez megfelelt a jellemének. 
 	Szavait gondosan mérlegelve m o n d t a : 
 	- Ö n bizonyára neheztelt Crale-re... a viselkedéséért... az asszony miatt. 
 	- Igen. Nehezteltem. Sőt a szemére is vetettem. 
 	- Mikor? 
 	- É p p e n előző n a p . . . mielőtt az a dolog történt. Ugyanis átjöttek hozzám teázni. Félrevontam Crale-t, és kértem, gondolja meg, mit csinál. Emlékszem, még azt is m o n d t a m , hogy egyikükkel sem jár el becsületesen. 
 	- Csakugyan? 
 	- Igen. Ugyanis azt hittem, hogy ő nem eszmélt rá erre. 
 	- Lehetséges, hogy valóban n e m . 
 	- Megmondtam neki, hogy Caroline-t teljesen képtelen helyzetbe hozta. Ha el akarja venni azt a lányt, n e m lett volna szabad 97 
 	
 	meghívnia magukhoz... és... és... úgyszólván Caroline arcába hajítani. Megmondtam neki, hogy ilyen sértést n e m lehet elviselni. 
 	- És ő mit felelt erre? - kérdezte kíváncsian Poirot. 
 	Meredith Blake undorodva felelte: 
 	- Azt, hogy: „Caroline-nak le kell nyelnie a békát." 
 	Hercule Poirot a homlokát ráncolta. 
 	- N e m valami barátságos felelet. 
 	- Én egyenesen felháborítónak tartottam. 
 	Elvesztettem az ö n u r a l m a m a t . Megmondtam neki, hogy mivel n e m szereti a feleségét, nyilván az sem érdekli, milyen szenvedést okoz neki. De mi lesz a lánnyal, kérdeztem. 
 	N e m látja, hogy neki is kínos ez a helyzet? 
 	Erre azt felelte, hogy a békát Elsának is le kell nyelnie! 
 	Aztán hozzátette: „Úgy látszik, Meredith, n e m érted, hogy ez a kép, amelyen most dolgozom, eddigi legjobb művem. Én m o n d o m neked, hogy  kitűnő.  És két féltékeny, m a r a k o d ó nőszemély miatt n e m fogom elrontani... n e m én, az ördög vigye el!" 
 	Falra hányt borsó volt minden szavam. 
 	M o n d t a m neki, hogy úgy látszik, kiveszett belőle a becsületérzés. A festés n e m minden. 
 	Amyas rám förmedt: „De  nekem az!" 
 	Nagyon mérges voltam. M e g m o n d t a m neki, hogy mindig is gyalázatosan bánt Caroline-nal. Annak az asszonynak csak szenvedés volt mellette az élete. Erre azt m o n d t a , hogy tudja, és sajnálja. Sajnálja! 
 	Aztán még hozzátette: „Tudom, hogy n e m hiszed, Merry... de ez az igazság. Pokollá tet-98 
 	
 	tem Caroline életét, és ő úgy viselte, mint egy szent. De hát valószínűleg tudta, mit vállal, amikor feleségül jött hozzám. Világosan m e g m o n d t a m neki, milyen átkozottul önző, könnyelmű alak vagyok." 
 	Aztán nagyon nyomatékosan figyelmezt e t t e m , hogy n e m szabad elválnia. Hogy gondolnia kell a gyerekre, meg minden. Meg t u d o m érteni, m o n d t a m , hogy egy olyan lány, mint Elsa, könnyen megzavar egy férfit, de éppen az ő érdekében n e m szabad elválnia. A lány még nagyon fiatal. Meggondolatlanul megy bele a dologba, s lehet, hogy később keserűen megbánja. Megkérdeztem, n e m tudna-e észhez térni, szakítani a lánnyal, és visszamenni a feleségéhez. 
 	- Erre mit mondott? 
 	- Csak nézett... zavartan. Aztán megveregette a vállam, és ezt m o n d t a : „Derék fiú vagy, Merry. Csak túl szentimentális... Várd meg, amíg elkészül a kép, és akkor majd belátod, hogy nekem volt igazam." 
 	„Hagyd a fenébe azt a képet", m o n d t a m én, mire ő elvigyorodott, és kijelentette, hogy erre Anglia valamennyi hisztériás nőszemélye kedvéért se lenne hajlandó. Erre azt m o n d t a m , hogy akkor meg illendőbb lett volna eltitkolni Caroline előtt a dolgot, amíg a kép el n e m készül. Kijelentette, hogy n e m az ő 
 	hibája, ami történt. Elsa akarta mindenáron kifecsegni. „Miért?" - kérdeztem. Azt felelte, hogy a lány szerint hallgatni n e m lett volna tisztességes. Mindenáron ki akart pakolni. 
 	Bizonyos szempontból persze ezt is meg lehet érteni, sőt tisztelni is lehet érte a lányt. 
 99 

 	Akármilyen csúnyán viselkedett, legalább őszinte volt. 
 	- S ez az őszinteség rengeteg fölösleges fájdalmat és szomorúságot okozott - jegyezte meg Hercule Poirot. 
 	Meredith Blake tétován pillantott rá. Nem nagyon tetszett neki ez a megjegyzés. Sóhajtott egyet. 
 	-Mindnyájan... mindnyájan nagyon fájlaltuk az esetet. 
 	- Az egyetlen, aki nem fájlalta, úgy látszik, Amyas Crale volt - mondta Poirot. 
 	- És miért nem? Mert iszonyúan önző volt. 
 	Tisztán emlékszem rá, hogy amikor otthagyott, rám vigyorgott, és azt mondta: „Ne izgulj, Merry. Minden rendbe jön." 
 	- A megrögzött optimista - dünnyögte Poirot. 
 	- Az a fajta férfi volt, amelyik sose veszi komolyan a nőket. Én m e g m o n d h a t t a m volna neki, hogy Caroline kétségbeesésében mindenre el van szánva. 
 	- Ezt ő mondta önnek? 
 	- Nem ezekkel a szavakkal. De sose felejtem el, milyen volt az arca aznap délután. 
 	Falfehér; de kétségbeesett vidámságot erőltetett magára. Sokat beszélt és nevetett. De a szeme... olyan megható félelem és szomorúság tükröződött benne, amilyet még soha senkinél nem tapasztaltam. Annyira szelíd teremtés volt. 
 	Hercule Poirot egy-két percig szótlanul nézte. Ez az ember, aki szemközt ült vele, nyilván nem érzi összeegyeztethetetlennek, hogy ilyet mondjon egy asszonyról, aki más-100 
 	
 	nap előre megfontolt szándékkal meggyilkolta a férjét. 
 	Meredith Blake tovább beszélt. Már tökéletesen legyőzte kezdeti ellenséges gyanakvását. Hercule Poirot pedig o d a a d ó a n tudott hallgatni. Az olyan emberek, mint Meredith Blake, határozottan szeretik felidézni a múltat. Már n e m is a vendégének beszélt, h a n e m ö n m a g á n a k . 
 	- Azt hiszem, gyanítanom kellett volna valamit. Caroline terelte a beszélgetést az é n . . . 
 	az én kis hobbimra. Be kell vallanom, rajongtam érte. Mármint a hobbimért. Tudja, nagyon érdekes a régi angol füvészkönyveket tanulmányozni. Sok növény van, a m e lyet régebben gyógyításra használtak, de ma már n e m szerepel a hivatalos gyógyszerkönyvben. Pedig igazán meglepő, milyen csodákra képes egyik-másik főzet. Az esetek nagy részében egyáltalán nincs szükség orvosra. A franciák ezt mindig is tudták... 
 	némelyik főzetük kitűnő. - Blake egészen belefeledkezett a hobbijába. 
 	- Itt van például a pitypangtea: csodálatos orvosság. Meg a csipkebogyófőzet... é p p a minap olvastam valahol, hogy ismét kezd divatba jönni az orvosi gyakorlatban. Hát igen, be kell vallanom, sok ö r ö m ö m telt a fő-
 	zeteimben. A kellő időben szedni össze a n ö vényeket... megszárítani... felaprítani... és így tovább. N é h a még a babonaság bűnébe is beleestem, és teliholdkor szedtem gyökeret, ahogy őseink ajánlották. Emlékszem, aznap valóságos értekezést tartottam vendégeimnek a foltos bürökről. Kétévenként vi-101 
 	
 	rágzik. Olyankor kell leszedni a termését, amikor már kezd érni, de még nem sárgult meg egészen. A belőle kivont koniin ugyanis orvosság. Azt hiszem, a legújabb gyógyszerkönyvben sem szerepel semmiféle koniin-készítmény... pedig megbizonyosodtam róla, hogy gyógyítja a szamárköhögést... sőt még az asztmát is... 
 	- S ezt el is m o n d t a a laboratóriumában? 
 	- Igen. Körbevezettem őket... elmagyarázt a m nekik a különféle gyógyszerek hatását... 
 	a valeriánát, hogy milyen hatással van a macskákra... de csak épp megszagolták, s elegük is volt belőle! Aztán kérdezgettek a mérgező nadragulyáról, én meg beszéltem nekik a belladonnáról meg az atropinról. N a gyon érdekelte őket. 
 	- Őket? Kiket ért ezen? 
 	Meredith Blake kicsit meglepett képet vágott, mintha megfeledkezett volna arról, hogy hallgatója nem volt ott a jelenetnél. 
 	- Hát az egész társaságot. Lássuk csak. 
 	Ott volt Philip meg Amyas, és természetesen Caroline. Angela. És Elsa Qreer. 
 	- Más n e m ? 
 	-Azt hiszem, n e m . Igen... biztos, hogy n e m . - Blake kíváncsian nézett Poirot-ra. -
 	Ki lehetett volna még ott? 
 	- G o n d o l t a m , esetleg a nevelőnő... 
 	- Aha, értem. N e m , ő aznap délután n e m volt ott. N e m is emlékszem már a nevére. 
 	Derék teremtés volt. Nagyon komolyan vette a hivatását. De Angela alighanem sok gondot okozott neki. 
 	- Hogyhogy? 
 	102 
 	
 	- Angela nagyon helyes lány volt, de hajlamos a féktelenkedésre. Mindig kitalált valamit. Egyszer meztelen csigát vagy mit dugott Amyas h á t á b a , amikor az nagyban festett. 
 	Amyas éktelen dühbe gurult. Csúnyán leszidta a lányt. Ez után az eset után követelte, hogy küldjék Angelát intézetbe. 
 	- Intézetbe akarta küldeni? 
 	- Igen. N e m mintha n e m szerette volna, de sokszor m á r az idegeire m e n t . És azt hiszem... akkor is azt hittem... hogy... 
 	- Hogy? 
 	- Hogy Amyas kicsit féltékeny. Caroline ugyanis valósággal a rabszolgája volt Angelának. Lehet, hogy bizonyos vonatkozásban Angela volt Caroline számára a legfontosabb... és Amyas ezt n e m tűrhette. Persze mindennek megvolt az oka. Ezt n e m óhajtom részletezni, d e . . . 
 	Poirot közbeszólt: 
 	- Az volt ez az ok, hogy Caroline Crale lelkifurdalást érzett? Mert nyomorékká tette a lányt? 
 	- Ó, hát tudja? - kiáltott föl Blake. - N e m akartam szóba hozni. Régi ügy volt, elmúlt. 
 	Igen, szerintem ezért viselkedett úgy Caroline a lánnyal. Mintha úgy érezte volna, hogy n e m tehet érte eleget... mintegy kárpótlásként. 
 	Poirot elgondolkozva bólintott. 
 	- És Angela? ő n e m haragudott a féltestvérére? 
 	- Ó, dehogy, ilyesmi eszébe se jusson! 
 	Angela imádta Caroline-t. Bizonyos vagyok b e n n e , hogy sose gondolt arra a régmúlt 103 
 	
 	ügyre. Csak Caroline n e m tudott megbocsátani magának. 
 	- Örült neki Angela, hogy intézetbe került? 
 	- N e m . Dühös volt Amyasra. Caroline pártját fogta a lánynak, de Amyas hajthatatlan volt. 
 	Indulatossága ellenére is könnyen ki lehetett jönni vele, de ha egyszer megmakacsolta magát, mindenki kénytelen volt engedni neki. 
 	Engedett hát Caroline is, meg Angela is. 
 	- Szóval úgy volt, hogy a lány intézetbe megy... Mikor? 
 	- Ősszel. Emlékszem, már szedegették össze a holmiját. Azt hiszem, ha n e m jön közbe ez a tragédia, néhány n a p múlva el is utazott volna. Még aznap délelőtt is arról tárgyaltak, hogy mit kell még becsomagolni neki. 
 	- És a nevelőnő? - kérdezte Poirot. 
 	- Hogy érti azt, hogy a... nevelőnő? 
 	- Örült a dolognak? Hiszen ezzel elvesztette az állását, n e m ? 
 	- D e igen... azt hiszem, el. A kis Carla is kapott ugyan tőle néhány órát, de hát ő még csak... hány éves is volt? Körülbelül hat. S 
 	őmellette volt egy dajka. Az ő kedvéért n e m tartották volna a háznál Miss Williamset. Igen, így hívták... Williamsnek. Érdekes, mi minden eszébe jut az embernek így beszélgetés közben! 
 	- Bizony. Ön most újból átéli a múltat, igaz? 
 	Maga előtt látja, mi történt... hallja, mit beszéltek... látja a mozdulatokat... az arcokat. 
 	Meredith Blake lassan válaszolt: 
 	-Bizonyos értelemben... igen... De azért csak hézagosan... Sok minden kiesett az 104 
 	
 	emlékezetemből. Arra például tisztán emlékszem, mennyire megdöbbentem, mikor meghallottam, hogy Amyas el akar válni Caroline-tól... de arra már n e m , hogy ezt tőle hallottam-e, vagy Elsától. Emlékszem, hogy Elsával vitatkoztam is... gondolom, meg akartam értetni vele, milyen csúnya, amit művel. De ő csak nevetett a maga nyers m o dorában, és kijelentette, hogy ósdi vagyok. 
 	Lehetséges, hogy csakugyan az vagyok, de még ma is az a véleményem, hogy nekem volt igazam. Amyasnak felesége és gyermeke volt... mellettük kellett volna maradnia. 
 	- Miss Greer elavultnak tartotta ezt a nézetet? 
 	- Igen. Ne felejtse el, hogy tizenhat évvel ezelőtt a válást még n e m tekintették olyan magától értetődőnek, mint m a n a p s á g . De Elsa mindenáron m o d e r n akart lenni. Neki az volt a nézete, hogy ha két ember n e m él boldogan, okosabb, ha elválik. Kijelentette, hogy Amyas meg Caroline állandóan veszekednek, s hogy a gyereknek is sokkal jobb, ha harmonikus légkörben nő fel. 
 	- És önre n e m hatott a leány érvelése? 
 	- Nekem egész idő alatt az volt az érzésem -
 	felelte lassan Meredith Blake -, hogy a lány igazában n e m is tudta, mit beszél. Csak azt szajkózta, amit olvasott, vagy a barátnőitől hallott... Furcsa ilyet m o n d a n i . . . de valahogy szánalomra méltó volt. Nagyon fiatal és nagyon magabiztos. - Hallgatott egy pillanatig. - Tudja, monsieur Poirot, van... vagy lehet... a fiatalságban valami borzasztóan m e g h a t ó . 
 	105 
 	
 	Hercule Poirot kicsit meglepődve nézett rá: -
 	Értem, mire gondol... 
 	Blake meg folytatta - még most is inkább önmagának beszélt, mint Poirot-nak: 
 	- Azt hiszem, részben ez volt az oka, hogy beszéltem Crale-lel. Majdnem húsz évvel idősebb volt a lánynál. Úgy éreztem, n e m korrekt a viselkedése. 
 	- Sajnos, ritkán sikerül meggyőzni valakit -
 	dörmögte Poirot. - Ha elhatározta, hogy elindul valamerre, főleg ha nő van a dologban, nem könnyű rávenni, hogy forduljon vissza. 
 	- Ez bizony igaz - mondta Meredith Blake. 
 	Kicsit keserű volt a hangja. - Én mindenesetre hiába avatkoztam bele, nem mentem semmire. 
 	De hát n e m is olyan ember vagyok, aki meg tud győzni valakit. Soha nem is voltam olyan. 
 	Poirot gyors pillantást vetett rá. A keserű 
 	hangból tisztán kiérezte az érzékeny ember elégedetlenségét, aki tudja, hogy n e m igazi egyéniség. És kénytelen volt elismerni, hogy amit Blake m o n d , igaz. Meredith Blake nem az az ember, aki bárkit is rávehetne valamire, vagy lebeszélhetné... Jó szándékú kísérleteit valószínűleg mindig elhárították... 
 	elnézőn és harag nélkül ugyan, de határozottan. N e m volt súlya a szavának. Lényegében gyenge ember volt. 
 	Poirot megszólalt, látszólag azért, hogy elejtsék a kínos t é m á t : - Megvan még a laboratóriuma, ahol az orvosságokat meg a szíverősítőket gyártotta? 
 	- Nincs. 
 	A válasz élesen csattant, szinte riadt gyorsasággal. Meredith Blake bíborvörös lett. 
 	106 
 	
 	-Abbahagytam... leszereltem a laboratóriumot. A történtek után n e m csinálhattam tovább... hogy is csinálhattam volna? Nyugodtan m o n d h a t t á k ugyanis, hogy az én hibámból történt az egész. 
 	- Ugyan, ugyan, Mr. Blake, ön túlságosan érzékeny. 
 	- Hát n e m érti? Ha n e m kotyvasztom azokat az átkozott gyógyszereket! Ha n e m tulajdonítok nekik akkora fontosságot... ha n e m hencegek velük... ha n e m hívom fel rájuk a társaság figyelmét! De hát soha eszembe se jutott... n e m is á l m o d t a m . . . hogy is álmodh a t t a m volna? 
 	-Valóban... 
 	- M i n d e n á r o n fecsegnem kellett róluk! 
 	Élveztem, hogy ha n e m is sok, amihez értek, mégis valami. Én vak, beképzelt bolond! Külön felhívtam a figyelmet arra az átkozott koniinra! Sőt, olyan ostoba voltam, hogy visz-szamentem a társasággal a könyvtárszobába, és felolvastam a  Phaidón-ból azt a bizonyos bekezdést Szókratész haláláról. 
 	Gyönyörű sorok... mindig csodáltam őket. 
 	De azóta is kísértenek. 
 	- Találtak ujjlenyomatokat a koniines üvegen? - kérdezte Poirot. 
 	- Az övét. 
 	- Caroline Crale-ét? 
 	- Igen. 
 	- Az önét n e m ? 
 	- N e m . Én ugyanis n e m nyúltam az üveghez. Csak r á m u t a t t a m . 
 	- De hát akkor is: előzőleg csak volt a kezében. 
 	107 
 	
 	- Természetesen. De hát néha letörölgettem az üvegeket... a személyzetet persze sosem engedtem be a laboratóriumba... utoljára körülbelül négy-öt nappal azelőtt. 
 	- Zárva tartotta a helyiséget? 
 	- Mindig. 
 	- Mikor lopta el Caroline Crale a koniint az üvegből? 
 	Meredith Blake kelletlenül válaszolt: 
 	- Ő hagyta el utolsónak a laboratóriumot. 
 	Még emlékszem is rá, hogy beszóltam utána, s akkor futott ki. Az arca kicsit kipirult, szeme tágra nyílt, és izgatottan csillogott. Ó, isten e m , még ma is tisztán látom m a g a m előtt! 
 	- Beszélt vele aznap délután? Már úgy értem, hogy a férje és a közte kialakult szituációról? 
 	Blake lassan, halkan válaszolt: 
 	- Konkrétan n e m . Hiszen m o n d t a m , hogy mennyire... feldúlt volt. Csak annyit kérdeztem tőle, mikor egy pillanatra kettesben maradtunk: „ M i a baj, k e d v e s e m ? " Azt felelte: 
 	„Minden a világon..." Csak hallotta volna azt a kétségbeesést a hangjában! És betű szerint igazat m o n d o t t . Mert nincs mit tagadni rajta: Caroline számára Amyas jelentette az egész világot. Még hozzátette: „Mindennek vége... 
 	befejeztetett. Én is befejeztem, Meredith." 
 	Aztán elnevette magát, a többiekhez fordult, és hirtelen szertelenül, természetellenesen vidám lett. 
 	Hercule Poirot lassan bólintott. Akár egy kínai mandarin. 
 	- A h a . . . értem... Szóval így történt... 
 	Meredith Blake váratlanul az asztalra csapott az öklével. Felemelte a hangját. Szinte kiabált: 108 
 	
 	- Ide figyeljen, monsieur Poirot! Amikor Caroline Crale azt vallotta a tárgyaláson, hogy önmagával akart végezni a lopott méreggel, igazat m o n d o t t ! Meg mernék rá esküdni! Ott, nálam, még meg sem fordult az agyában a gyilkosság gondolata. Esküszöm, hogy n e m . 
 	Ez csak később jutott az eszébe. 
 	- Bizonyos ön abban, hogy később csakugyan eszébe jutott? - kérdezte Hercule Poirot. 
 	Blake rámeredt. 
 	- Ne haragudjon, n e m egészen értem... 
 	- Azt kérdezem, bizonyos-e ön abban, hogy a gyilkosság gondolata egyáltalán eszébe jutott? Valóban meg van győződve arról, hogy Caroline Crale előre megfontolt szándékkal gyilkolt? 
 	Meredith Blake szabálytalanul lélegzett. -
 	De ha n e m . . . ha n e m . . . akkor... ön szerint... 
 	baleset történt? 
 	- N e m feltétlenül. 
 	- Nagyon furcsákat beszél. 
 	- Furcsákat? Ön nevezte szelíd teremtésnek Caroline Crale-t! Szoktak szelíd teremtések gyilkolni? 
 	- Csakugyan szelíd teremtés volt... Ugyanakkor... nos, hiszen tudja, milyen heves veszekedések zajlottak le köztük. 
 	- Akkor hát mégsem volt olyan szelíd teremtés? 
 	- D e h o g y i s n e m . . . Ó, milyen nehéz az ilyesmit megértetni! 
 	- Majd igyekszem megérteni. 
 	- Caroline-nak könnyen eljárt a szája... 
 	nagyon indulatos tudott lenni. Lehetséges, hogy m o n d o t t valami effélét: „Gyűlöllek! 
 	109 
 	
 	A legszívesebben megölnélek!" De az korántsem jelenti azt... n e m lehet belőle arra következtetni, hogy...  meg is tettel 
 	- Szóval ön szerint Mrs. Crale jellemével nagymértékben összeegyeztethetetlen volt, hogy gyilkosságot kövessen el? 
 	- Ön nagyon különösen fogalmaz, m o n -
 	sieur Poirot. Csak azt m o n d h a t o m , hogy... 
 	igen... szerintem összeegyeztethetetlen volt. 
 	Csak azzal tudnám magyarázni a dolgot, hogy a végsőkig elkeserítették, Caroline imádta a férjét. Ilyen körülmények között elképzelhető 
 	egy asszonyról, hogy... nos, hogy gyilkol. 
 	Poirot bólintott. - Igen, szerintem is... 
 	- Az első pillanatban teljesen el voltam képedve. Ugy éreztem, ez nem lehet igaz. És n e m is volt az... ha érti, hogy gondolom... 
 	nem az igazi Caroline gyilkolt. 
 	- De abban mégis bizonyos, hogy -jogilag értelmezve - Caroline Crale volt a gyilkos? 
 	Meredith Blake ismét rámeredt. 
 	- De drága u r a m . . . Ha nem ő, akkor... 
 	- Úgy van: ha n e m ő, akkor...? 
 	- M á s lehetőséget n e m tudok elképzelni. 
 	Baleset lett volna? Lehetetlen! 
 	- Szerintem is. 
 	- És abban sem hiszek, hogy öngyilkos lett. Felmerült ugyan ez a feltevés, de egyáltalán n e m volt meggyőző. Legalábbis annak n e m , aki ismerte Crale-t. 
 	- Valóban. 
 	- Akkor hát milyen lehetőség van még? -
 	kérdezte Meredith Blake. 
 	- Annak a lehetősége, hogy Amyas Crale-t más ölte meg - felelte csöndesen Poirot. 
 	110 
 	
 	- De hisz ez képtelenség! 
 	- Gondolja? 
 	- Bizonyos vagyok b e n n e . Ki akarta volna megölni? És kinek  állt módjában megölni? 
 	- Ön ezt valószínűleg jobban tudja, mint én. 
 	- De hát csak n e m gondolja komolyan, hogy... 
 	- N e m t u d o m . Mindenesetre szeretném megvizsgálni ezt a lehetőséget is. N e m árt, ha ön is komolyan fontolóra veszi. És elmondja, mi a véleménye róla. 
 	Meredith néhány pillanatig elképedve m e redt rá. Aztán levette róla a tekintetét. Egykét pillanat múlva megrázta a fejét. 
 	- N e m tudok elképzelni  semmilyen m á s lehetőséget. Bárcsak tudnék. Ha volna rá okom, hogy bárki mást gyanúsítsak, készséggel elhinném, hogy Caroline ártatlan. 
 	Gondolni se szeretek rá, hogy ő követte el a gyilkosságot. Először el sem tudtam hinni. 
 	De ki más lehetett volna? Ki volt még ott? 
 	Philip? Crale legjobb barátja. Elsa? Nevetséges. Én? Olyannak néz, mint aki gyilkolni képes? Egy tiszteletre méltó nevelőnő? Két régi, hűséges cseléd? Vagy talán arra gondol, hogy a kis Angela tette? N e m , monsieur Poirot,  nincs más lehetőség! Senki m á s n e m ölhette meg Amyas Crale-t, csak a felesége. 
 	De a férfi hajszolta bele, vagyis úgy érzem, bizonyos értelemben mégiscsak öngyilkosság történt. 
 	- Úgy érti, hogy bár n e m önkezével vetett véget életének, halála tulajdon tetteinek következménye volt? 
 	111 
 	
 	- Igen. Lehet, hogy furcsán hangzik. De hát ugyebár... ok és okozat... 
 	- Gondolt-e valaha is arra, Mr. Blake, hogy egy gyilkosság okára majdnem mindig úgy lehet a legkönnyebben rájönni, ha alaposan tanulmányozzuk a meggyilkolt személyt? 
 	-Őszintén szólva n e m . . . de azt hiszem, értem, mire gondol. 
 	- Amíg nem tudjuk pontosan, milyen ember volt az áldozat, még hozzávetőleg sem láthatjuk tisztán egy gyilkosság körülményeit. 
 	Hozzátette: 
 	-Azt próbálom kideríteni... és ebben volt segítségemre ön meg az öccse... hogy miféle ember is volt Amyas Crale. 
 	Meredith Blake mintha nem is hallotta volna e megjegyzés lényegét. Egyetlen szó ragadta meg a figyelmét. Gyorsan megkérdezte: 
 	- Philip? 
 	- Igen. 
 	- Vele is beszélt? 
 	- Természetesen. 
 	Meredith Blake élesen megjegyezte: 
 	- Előbb velem kellett volna beszélnie. 
 	Poirot halványan elmosolyodott. 
 	- Elsőszülöttségi jogon valóban igaza van -
 	m o n d t a . - Tudom, hogy ön az idősebb. De bizonyára megérti, hogy mivel az öccse nem messze lakik Londontól, egyszerűbb volt, ha előbb őt keresem fel. 
 	Meredith Blake még mindig rosszalló képet vágott. Bosszúsan összeszorította az ajkát. 
 	Aztán megismételte: 
 	112 
 	
 	- Előbb velem kellett volna beszélnie. 
 	Poirot ezúttal n e m válaszolt. Várt. És Meredith Blake tüstént folytatta is: 
 	- Philip tele van előítélettel - jelentette ki. 
 	- Csakugyan? 
 	-Az igazság az, hogy csupa előítélet... 
 	mindig is az volt. - Gyors, bosszús pillantást vetett Poirot-ra. - Nyilván megpróbálta önt Caroline ellen hangolni. 
 	- Mit számít ez, ilyen hosszú idő után? 
 	Meredith Blake fájdalmas sóhajt hallatott. 
 	- Csakugyan. Mindig elfelejtem, milyen rég volt... milyen rég túl vagyunk az egészen. 
 	Caroline-nak már n e m lehet ártani. De mégsem szeretném, ha hamis képet kapna róla. 
 	- S gondolja, hogy az öccse esetleg hamis képet festett róla? 
 	- Őszintén szólva: igen. Ugyanis mindig volt bizonyos - hogy is mondjam? -, bizonyos ellenséges érzület közte meg Caroline közt. 
 	- Miért? 
 	A kérdés látszólag bosszantotta Blake-et. 
 	- Miért? H o n n a n t u d h a t n á m én, hogy miért?  Megesik az ilyesmi. Philip, amikor csak tehette, szapulta Caroline-t. Azt hiszem, n e m tetszett neki, hogy Arnyas elvette. Több mint egy évig feléjük se nézett. Pedig Amyas volt úgyszólván a legjobb barátja. Valószínűleg éppen a házasságuk bántotta. Philip úgy érezte, nincs olyan nő a világon, aki megérdemelné Amyast. És valószínűleg attól tartott, hogy Caroline befolyása megronthatja a kettejük közti baráti viszonyt. 
 	- És megrontotta? 
 	113 
 	
 	- N e m . Dehogy rontotta meg. Amyas t o vábbra is változatlanul szerette Philipet... 
 	mindvégig. Szokott ugyan gúnyolódni rajta, hogy kapzsi, hogy pocakot ereszt, s hogy általában véve nyárspolgár. Philip n e m haragudott érte. Csak vigyorgott, és azt szokta m o n d a n i , hogy n e m árt, ha van Amyasnak egy köztiszteletben álló barátja. 
 	- Hogy reagált az öccse az Elsa Greer-
 	ügyre? 
 	- Hát tudja, erre elég nehéz felelnem. N e m volt könnyű pontosan meghatározni, mi a véleménye a dologról. Azt hiszem, dühös volt Amyasra, hogy bolondot csinál magából a lány miatt. Nemegyszer kijelentette, hogy n e m lesz jó vége a dolognak, s Amyas m e g fogja bánn, Ugyanakkor van egy olyan érzésem... 
 	igen, határozottan van egy olyan érzésem, hogy kicsit örült Caroline megaláztatásának. 
 	Poirot felhúzta a szemöldökét. 
 	- Csakugyan? 
 	- Ó, nehogy félreértsen! Csak azt akarom ezzel m o n d a n i , hogy alighanem volt valami ilyen hátsó gondolata. N e m h i n n é m , hogy valaha is t u d a t á r a ébredt volna e n n e k . 
 	Philipnek és n e k e m nincs sok közös vonásunk, de hát tudja, hogy az egy vérből való emberek közt van valami titokzatos kapcsolat. A testvérek sokszor ismerik egymás gondolatait. 
 	- És a tragédia után? 
 	Meredith Blake a fejét csóválta. Fájdalmas görcsbe rándult az arca. 
 	- Szegény Phil... borzasztóan szomorú volt. 
 	A szó szoros értelmében összetört. Ugyanis 114 
 	
 	mindig rajongott Amyasért. Valósággal bálványozta. Amyas Crale meg én egyidősek voltunk. Philip két évvel fiatalabb. És Árnyasra mindig fölnézett. Igen, nagy csapás volt számára a halála. Iszonyúan... iszonyúan meggyűlölte Caroline-t. 
 	- Vagyis a legcsekélyebb kétsége sem volt afelől, hogy ő a gyilkos? 
 	- Egyikünknek sem volt - felelte Meredith Blake. 
 	Csönd lett. Aztán Blake a gyönge emberek ingerültségével, panaszosan így szólt: 
 	- Elmúlt... elfelejtettük... és most jön ön... 
 	és felkavarja a dolgot... 
 	- N e m é n . Caroline Crale. 
 	Meredith rámeredt: -  Caroline?  Hogy érti ezt? 
 	Poirot erősen figyelte. 
 	- A  második Caroline Crale. 
 	Meredithnek megenyhült az arca. 
 	- Ja úgy, a gyerek. A kis Carla. Egy... egy pillanatra félreértettem. 
 	- Azt hitte, hogy az  igazi Caroline Crale-re gondolok? Azt hitte, hogy ő n e m tud... hogy is fejezzem ki?... nyugodni a sírjában? 
 	Meredith Blake megborzongott. 
 	- Az istenért, hagyja abba! 
 	- Tudja, hogy Caroline azt írta a lányának -
 	utolsó levelében -, hogy n e m volt bűnös? 
 	Meredith rámeredt. Hitetlenkedve csengett a hangja: 
 	-  Ezt írta volna? Caroline? 
 	- Igen. 
 	Poirot hallgatott egy darabig, aztán így szólt: 
 	115 
 	
 	- Meglepi? 
 	- Magát is meglepné, ha látta volna a bíróság előtt. Szerencsétlenül, meghajszoltan, védtelenül. Még csak meg se próbált küzdeni. 
 	- Beletörődött, hogy vereséget szenvedett? 
 	- N e m . Dehogy. N e m olyan asszony volt. 
 	Azt hiszem, inkább a tudat, hogy megölte a férfit, akit szeretett... azazhogy  akkor azt hittem... 
 	- Már n e m olyan bizonyos benne? 
 	-Aki ilyet leír... egy ünnepélyes pillanatban... a halálos ágyán... 
 	- Talán csak kegyes hazugság - m o n d t a Poirot. 
 	- Talán. - De Meredith még mindig kételkedett. - Csakhogy ez... ez nem vall Caroline-ra... 
 	Hercule Poirot bólintott. Ezt m o n d t a Carla Lemarchant is. De Carla csak gyermekkori emlékeire támaszkodott, ha konokul is. Meredith Blake viszont jól ismerte Caroline-t. 
 	Poirot számára az ő szava volt az első bizonyíték arra, hogy Carla meggyőződését valóban meg kell fontolni. 
 	Meredith Blake ráemelte a tekintetét. 
 	Lassan megszólalt: 
 	- H a . . . ha Caroline  csakugyan n e m volt bűnös... eh, őrültség az egész! N e m látok... 
 	semmiféle m á s lehetőséget... 
 	Hirtelen Poirot-nak szegezte a kérdést: 
 	- És ön? Ön mit gondol? 
 	Egy darabig csend volt. 
 	- Egyelőre még semmit - felelte végül Poirot. - Csak a benyomásokat gyűjtöm. Hogy milyen volt Caroline Crale. Milyen volt Amyas Crale. Milyenek voltak a többiek, akik ott voltak akkor. Hogy pontosan mi történt azon a 116 
 	
 	két n a p o n . Ezt  kell t e n n e m . G o n d o s a n sorra kell vennem és megvizsgálnom mindent. Az ön öccse kész a segítségemre lenni. írásban beszámol a történtekről, ahogyan emlékszik rájuk. 
 	Meredith Blake csípősen így szólt: 
 	- Azzal ugyan n e m megy sokra. Philip nagyon elfoglalt ember. Mindent elfelejt, mihelyt elmúlt. Valószínűleg rosszul fog emlékezni. 
 	- Persze hogy hézagos lesz a beszámolója. 
 	Ezzel m a g a m is tisztában vagyok. 
 	- Tudja, mit? - Meredith hirtelen elhallgatott, aztán kicsit elvörösödve folytatta: - Ha akarja, én is... én is írhatok valami beszámolófélét. G o n d o l o m , n e m árt egybevetni majd a kettőt, n e m ? 
 	- Rendkívül nagy hasznát v e n n é m . Kitűnő 
 	ötlet! - felelte hálásan Poirot. 
 	- J ó . Megcsinálom. Van egy régi naplóm valahol. De figyelmeztetem - mosolygott félszegen -, hogy n e m vagyok túlságosan járatos az irodalmi nyelvben. A helyesírásom sem kifogástalan. Ne várjon tőlem valami p o m p á s dolgot. 
 	- Ó, engem n e m a stílus érdekel. Csupán őszinte beszámolót szeretnék mindarról, amire emlékszik. Ki mit m o n d o t t , milyennek látszott... szóval, ahogy volt. N e m baj, ha valamit n e m tart lényegesnek. Minden segít felidézni - hogy is mondjam csak? - azt az atmoszférát. 
 	- Igen, ezt megértem. Nyilván n e m köny-nyű maga elé képzelnie olyan embereket, akiket n e m látott, és olyan helyeket, ahol n e m járt. 
 	117 
 	
 	Poirot helyeslően bólintott. 
 	- Még valamit szeretnék kérni ö n t ő l . 
 	Alderbury szomszédos az ön birtokával, igaz? N e m mehetnék át oda, hogy saját szem e m m e l lássam, hol történt a tragédia? 
 	- Akár rögtön át is vihetem - felelte halkan Meredith Blake. - De persze minden nagyon megváltozott. 
 	- Átépítették a házat? 
 	- N e m , hála istennek... odáig nem m e n tek. De valami turistaszálló-féle lett belőle... 
 	megvette egy részvénytársaság. Nyaranként tömegestül csődülnek oda a fiatalok, s persze a szobákat átalakították hálófülkékké, és a park is sokat változott. 
 	- Majd ön lesz szíves elmondani, milyen volt eredetileg. 
 	- Legjobb tudásom szerint. Bárcsak annak idején látta volna! Kevés olyan szép házat ismertem. 
 	Előrement, ki a franciaablakon, és elindult lefelé a füves lejtőn. 
 	- Ki intézte az eladást? 
 	- A gyámhatóság. Minden, ami Crale-é volt, a kislányra szállt. Crale nem készített végrendeletet, így, azt hiszem, az örökséget automatikusan elosztották a felesége és a gyerek közt. Caroline meg mindenét a gyermekre hagyta. 
 	- A féltestvérére semmit? 
 	- Angelának volt pénze. Az apja hagyta rá. 
 	- Értem - bólintott Poirot. 
 	Aztán fölkiáltott: 
 	- De hát hová visz? Hiszen ez már a tengerpart! 
 	118 
 	
 	- Persze, el kell magyaráznom a két birtok földrajzi fekvését. Egy pillanat alatt tisztába jön vele. Ez ugyanis csak egy kis öböl, Camel-
 	öbölnek hívják, mélyen benyúlik a szárazföldbe... majdnem olyan, mint egy folyótorkolat, de nem az, h a n e m a tenger. Ha szárazföldön akar Alderburybe jutni az e m ber, jobb kéz felé meg kell kerülni az öblöt, de a legegyszerűbb átevezni egyik háztól a másikig az öbölnek ezen a keskeny részén. 
 	Alderbury pontosan szemközt terül el... ott, látszik is a ház a fák között. 
 	Egy kis strandra értek. Szemközt, egy erdővel bontott földnyelven fehér épület emelkedett ki a fák közül. 
 	Két csónak hevert a parton. Meredith Blake 
 	- Poirot meglehetősen ügyetlen közreműködésével - a vízre vonszolta az egyiket, s már eveztek is a túlsó part felé. 
 	- A régi szép időkben mindig így jöttünk át -
 	magyarázta Meredith. - Persze csak ha nem volt vihar, vagy n e m esett. Olyankor beültünk a kocsiba. De akkor majdnem három mérföld kerülőt kell tenni. 
 	A túlsó parton a csónakot ügyesen egy kőmóló mellé kormányozta. Lekicsinylő pillantást vetett a parti kis faházakra meg cementteraszokra. 
 	- Ez mind új. Régen csak egy csónakház állt itt. Roskatag, ócska épület... semmi egyéb. Az ember csak végigsétált a parton, és megfürdött ott a sziklákon túl. 
 	Segített kiszállni a vendégnek, a csónakot kikötötte, és elindult fölfelé egy meredek ösvényen. 
 	119 
 	
 	- N e m h i n n é m , hogy bárkivel is találkoznánk - szólt hátra. - Áprilisban nincs itt senki, csak húsvétkor. De az se baj, ha találkozunk valakivel. J ó b a n vagyok a szomszédaimmal. 
 	Gyönyörűen süt ma a n a p . Akárcsak nyáron. 
 	Akkor is csodaszép idő volt. Inkább júliusi, mint szeptemberi. Ragyogóan sütött a n a p . . . 
 	csak egy kis hűvös szél fújt. 
 	Az ösvény kibukkant a fák közül, és megkerült egy kiugró sziklát. Meredith fölmutatott: 
 	- Azt nevezték bástyakertnek. Most körülbelül alatta vagyunk, és megkerüljük. 
 	Ismét fák sűrűjébe jutottak, aztán az ösvény élesen kanyarodott, és ott álltak egy magas falba vágott ajtó előtt. Az ösvény zeg-zugosan haladt tovább fölfelé, de Meredith kinyitotta az ajtót, és mindketten beléptek. 
 	Poirot szeme egy pillanatra elkáprázott a kinti homály u t á n . A bástyakert mesterséges tisztás volt, csipkeoromzatú fallal s a falba ékelt ágyúval. Az ember úgy érezte, hogy a kert kinyúlik a tenger fölé. Fölötte és mögötte fák voltak, de a tenger felé eső oldalán n e m volt semmi, csak a mélyben a vakító kék víz. 
 	- Szép hely - m o n d t a Meredith. Fejével megvetően egy pavilonféle felé intett, a hátsó fal mellett. - Az persze n e m volt ott, csak egy ócska, roskadozó fészer, abban tartotta Amyas a festéshez szükséges holmijait, n é hány üveg sört meg egypár nyugágyat. 
 	Akkor n e m is volt cementtel felöntve a talaj. 
 	Csak egy pad állt itt, meg egy festett vasasztal. S e m m i egyéb. És mégis majdnem ugyanolyan, mint akkor volt. 
 	120 
 	
 	Bizonytalan volt a hangja. 
 	- Itt történt a dolog? - kérdezte Poirot. 
 	Meredith bólintott. 
 	-A pad ott állt... a fészer mellett. Amyas azon szokott elterpeszkedni. N é h a festés közben is... csak levetette magát, és sokáig maga elé meredt, aztán hirtelen felugrott, és nekiállt eszeveszetten a vászonra kenni a festéket. 
 	Elhallgatott. 
 	- E z é r t hatott akkor is... szinte természetesnek. Mintha csak elaludt, elszunyókált volna. Csakhogy nyitva volt a szeme... és már majdnem megmerevedett. Ugyanis az a méreg bénító hatású. N e m okoz fájdalmat... 
 	Ennek... ennek mindig örültem... 
 	Poirot megkérdezett valamit, amit már tudott. 
 	- Ki talált rá? 
 	- Az asszony. Caroline. Ebéd u t á n . Azt hiszem, én meg Elsa láttuk utoljára életben. 
 	Azután állhatott be a halál. Nagyon... furcsa volt az arca. Inkább n e m beszélek róla. Majd leírom. Úgy könnyebb. 
 	Hirtelen sarkon fordult, és kiment a bástyakertből. Poirot szótlanul követte. 
 	A két férfi folytatta útját fölfelé a zegzugos ösvényen. A bástyakertnél valamivel magasabban ismét egy kis tisztásra érkeztek. Árnyékba borították a fák, s egy pad meg egy asztal állt a gyepen. 
 	- Ezen n e m sokat változtattak - m o n d t a Meredith. - Csak a pad n e m volt ilyen falusias. Egyszerű, festett vaspad volt. Kicsit kemény ülés esett rajta, de a kilátás nagyon szép volt. 
 	121 
 	
 	Poirot egyetértett vele. A fák lombjai közt a bástyakert fölött ráláttak a torkolatszerű öbölre. 
 	- Itt töltöttem a délelőtt egy részét - magyarázta Meredith. - Akkor még n e m voltak ilyen óriások a fák. Tisztán lehetett látni a bástyakert oromzatát. Ott ült Elsa, pózban, az oromzaton, fejét hátrafordítva. 
 	Rántott egyet a vállán. 
 	- A fák gyorsabban nőnek, mint hinné az ember - dörmögte. - Hát igen, alighanem öregszem. Menjünk föl a házhoz. 
 	Továbbmentek az ösvényen. A ház mellett lyukadtak ki. Szép, ódon, tizennyolcadik századbeli épület volt. Hozzátoldottak egy részt, és mellette a zöld pázsiton vagy ötven kis deszkakunyhó állt. 
 	- Itt alszanak a fiúk, a lányok meg a házban - magyarázta Meredith. - N e m hinném, hogy a házban bármi is érdekelné. Valamennyi szobát fülkékre osztották. A házhoz annak idején télikert is tartozott. Ezek átalakították terasszá. Hát igen, azt hiszem, élvezik itt a vakációt. Sajnos, n e m maradhat minden olyan, mint volt. 
 	Hirtelen sarkon fordult. 
 	-Másfelé megyünk le. Ugyanis... azon az ösvényen minden az eszembe jut. Kísértetek. Mindenütt kísértetek. 
 	Valamivel hosszabb, zegzugosabb úton tértek vissza a partra. Mindketten hallgattak. 
 	Poirot tekintettel volt kísérője hangulatára. 
 	Mikor visszaérkeztek Handcross Manorba, Meredith Blake váratlanul így szólt: 
 	- Megvettem azt a képet. Amelyiken 
 	Amyas akkor dolgozott. N e m bírtam elvisel-122 
 	
 	ni a gondolatot, hogy eladják... a nyilvánosság elé kerüljön... s mindenféle mocskos fantáziájú, ostoba alak bámulja. Nagyon szép darab. Árnyas azt m o n d t a , hogy a legszebb, ami valaha is kikerült a keze alól. N e m csodálkoznék, ha igaza lett volna. Gyakorlatilag kész a kép. Csak egy-két napi munkája lett volna még vele. Volna... volna kedve megnézni? 
 	- De mennyire! - vágta rá Hercule Poirot. 
 	Blake végigment a halion, és elővett a zsebéből egy kulcsot. Kinyitott egy ajtót, és beléptek egy jókora, porszagú helyiségbe. 
 	A spaletta zárva volt. Blake odalépett az ablakhoz, és kinyitotta a spalettát. Aztán -
 	kicsit nehezen - kinyitotta az egyik ablakot is, s a szobába beáradt az illatos tavaszi levegő. 
 	- Így jobb - mondta Meredith. 
 	Poirot-nak n e m kellett megkérdeznie, miféle szobában vannak. A polcok ugyan üresek voltak, de még látszott rajtuk az üvegek n y o m a . Az egyik falra valami kémiai készüléket meg mosogatót szereltek. A szobában vastagon állt a por. 
 	Meredith Blake kinézett az ablakon. 
 	- Milyen könnyen visszatér a múlt. Itt állok, érzem a jázminillatot... és beszélek... beszélek... milyen átkozott bolond voltam... az én drágalátos főzeteimről meg párlataimról! 
 	Poirot szórakozottan kinyúlt az ablakon, és letört egy alig rügyező jázminágat. 
 	Meredith Blake elszánt léptekkel keresztülm e n t a szobán. A falon egy porvédővel borított festmény függött. Lerántotta a porvédőt. 
 	123 
 	
 	Poirot-nak elakadt a lélegzete. Amyas Crale-nek eddig négy képét látta: kettőt a Tate Galériában, egyet Londonban, egy képkereskedőnél, egy meg a rózsacsendélet volt. Most azonban az előtt a kép előtt álltak, amelyet a festő a legjobb munkájának nevezett, és Poirot nyomban megértette, milyen nagy művész volt ez az ember. 
 	A festmény felülete szinte lágy volt. Első 
 	pillantásra plakátnak is nézhette volna az ember, olyan rikítóan élesek voltak a kontrasztok. Egy lány, egy kanárisárga blúzos, sötétkék nadrágos lány ült rajta, szürke falon, ragyogó napsütésben, háta mögött vakítóan kék tenger. Pontosan plakáthoz illő 
 	t é m a . 
 	De a látszat csalóka volt: a képen minden torzított volt egy kicsit, s meghökkentően villogott a napfényben. És a lány. 
 	Igen, a lány  élt.  Maga volt az élet, az ifjúság, a káprázatos vitalitás. Élt az arca, élt a szeme... 
 	Ennyi élet! Ilyen lángoló fiatalság! Ezt látta hát Amyas Crale Elsa Greerben, ez tette vakká és süketté felesége, a szelíd teremtés iránt! Elsa volt az élet. Elsa volt az ifjúság. 
 	Fenséges, karcsú, sudár teremtés, fejét kihívóan hátrafordítja, tekintete diadalmasan pimasz. Nézi az embert, figyeli... vár... 
 	Hercule Poirot széttárta a kezét. 
 	-Óriási! Igen, óriási!... 
 	Meredith Blake hangjában egy kis elfogódottság érződött: 
 	- Nagyon fiatal volt... 
 	Poirot bólintott. S azt gondolta magában: 124 
 	
 	„Mit értenek a legtöbben azon, hogy  nagyon fiatal?  Valami ártatlant, gyámoltalant, t e h e tetlent. Pedig a fiatalság n e m ilyen! A fiatalság nyers, erős, h a t a l m a s . . . igen... és kegyetlen! 
 	És még valami... a fiatalság sebezhető." 
 	Követte házigazdáját az ajtóhoz. Ezek után még kíváncsibb lett Elsa Qreerre. Őt akarta legközelebb felkeresni. Vajon mit csináltak az évek ebből a szenvedélyes, diadalmas, éretlen lányból? 
 	Visszanézett a képre. 
 	Az a szempár! Őt nézi... őt nézi... Mond neki valamit... 
 	Hátha n e m érti, mit m o n d ? Vajon az  igazi nő meg tudja m o n d a n i ? Vagy valami olyasmit m o n d ez a szempár, amiről az igazi nő 
 	n e m is tud? 
 	Ezt a kihívó, ezt a diadalmas várakozást! 
 	S aztán közbelépett a Halál, és kiragadta a zsákmányt ezekből a m o h ó n markoló fiatal kezekből... 
 	És a szenvedélyes, várakozó tekintetű 
 	szemben kihunyt a fény. Vajon milyen  most Elsa Greer szeme? 
 	Még egy utolsó pillantás, aztán elhagyta a szobát. 
 	„Nagyon is teli volt életkedvvel" - gondolta Hercule Poirot. És egy kicsit... megborzadt. 
 	
 	NYOLCADIK FEJEZET 
 	 Egy kismalac sok húst evett... 
 	A Brook Street-i ház ablakaiban tulipán virított a ládákban. A hallban fehér orgonával teli hatalmas váza eregetett illatfelhőket a nyitott ajtó felé. 
 	Poirot-t egy középkorú komornyik szabadította meg a kalapjától meg a botjától. 
 	Aztán megjelent egy inas, elvitte mind a kettőt, a komornyik pedig tiszteletteljes hangon dünynyögte: 
 	- Lenne szíves u t á n a m fáradni, uram? 
 	Poirot követte. Végigmentek a halion, aztán le három lépcsőfokon. A komornyik belépett egy nyitott ajtón, és bejelentette Poirot-t, n e vének minden szótagját hibátlanul ejtve ki. 
 	Aztán az ajtó becsukódott Poirot mögött, s egy magas, sovány férfi emelkedett fel a kandalló mellől az egyik fotelből, és elindult a detektív felé. 
 	Lord Dittisham negyven felé közeledett. 
 	Nemcsak főrend volt, h a n e m költő is. Két bizarr verses drámáját drága pénzért be is mutatták, és diszkrét sikert aratott velük. Eléggé magas homloka, keskeny álla és meglepően szép szeme és szája volt. 
 	- Foglaljon helyet, monsieur Poirot. 
 	Poirot leült, és kivett egy cigarettát a dobozból, amelyet a ház ura eléje tartott. Lord Dittisham becsukta a dobozt, meggyújtott egy szál gyufát, tartotta, míg Poirot rágyújtott, aztán ő is leült, és elgondolkozva nézett vendégére. 
 	126 
 	
 	Megszólalt: 
 	- Ha jól tudom, a feleségemmel óhajt találkozni. 
 	- Lady Dittisham volt olyan szíves, és megengedte, hogy felkeressem. 
 	- Valóban. 
 	Egy darabig csönd volt. Poirot megkockáztatta: 
 	- Remélem, Lord Dittisham, nincs kifogása ellene? 
 	A sovány, ábrándos arc hirtelen megváltozott: halvány mosoly suhant át rajta. 
 	- Manapság egy férj kifogásait nem szokták komolyan venni, monsieur Poirot. 
 	- Tehát van kifogása? 
 	- N e m . Azt n e m m o n d h a t o m . De - be kell vallanom - kicsit félek attól, milyen hatással lesz ez a beszélgetés a feleségemre. Hadd legyek egészen őszinte. Hosszú évekkel ezelőtt, amikor a feleségem még fiatal lány volt, iszonyú megpróbáltatáson ment keresztül. 
 	Azóta - remélem - kiheverte a megrázkódtatást. Szeretném hinni, hogy el is felejtette. 
 	S most megjelenik ön, és a kérdései fölelevenítik a régi emlékeket. 
 	- Igazán sajnálatos - mondta udvariasan Hercule Poirot. 
 	- N e m tudom, milyen következményei lesznek a dolognak. 
 	- Csak arról biztosíthatom, Lord Dittisham, hogy a lehető legtapintatosabb leszek, és minden tőlem telhetőt elkövetek, hogy ne okozzak fájdalmat Lady Dittishamnek. Bizonyára nagyon kifinomult és ideges t e r m é szet. 
 	127 
 	
 	Lord Dittisham hirtelen, meglepetésszerűen elnevette magát. 
 	- Elsa? - kérdezte. - Elsa erős, mint egy ló! -Akkor hát... - Poirot diplomatikusan elhallgatott. 
 	Lord Dittisham megszólalt: 
 	- Feleségem minden megrázkódtatást kibír. Kíváncsi vagyok, tudja-e, miért fogadja önt. 
 	- Kíváncsiságból? - kérdezte csendesen Poirot. 
 	Elismerésféle csillant meg a másik férfi szemében. 
 	- Nocsak! Rájött? 
 	- Mi sem természetesebb! - felelte Poirot. -
 	A nők  mindig fogadják a magándetektívet! 
 	A férfiak elküldik a pokolba. 
 	- Akadhat nő is, aki elküldi a pokolba. 
 	- De csak miután fogadta... előbb n e m . 
 	- Lehet. - Lord Dittisham hallgatott egy darabig. - Hogy jutott eszébe ilyen könyvet írni? 
 	Hercule Poirot vállat vont. 
 	- Újra divatba jönnek a régi dallamok, a régi szípadi fordulatok, a régi viselet. Divatba jöhetnek a régi gyilkosságok is. 
 	- Pfuj! - mondta Lord Dittisham. 
 	- Ezt is mondhatjuk. De ezzel mit sem változtatunk az emberi természeten. A gyilkosság: dráma. S az emberi természetben igen erős a vágy a dráma után. 
 	- T u d o m . . . t u d o m . . . - dünnyögte Lord Dittisham. 
 	- Mos - folytatta Poirot -, a könyv mindenképpen megíródik. Az én feladatom: biztosí-
 	128 
 	
 	tani, hogy ne legyenek benne otromba ferdítések, ne hamisítsák meg az ismert tényeket. 
 	- Azt hittem, hogy a tények egyértelműek. 
 	- Minden tényt sokféleképpen lehet értelmezni. 
 	- U g y a n mit ért ezen, monsieur Poirot? -
 	kérdezte élesen Dittisham. 
 	- Kedves Lord Dittisham, még a történelmi tényeket is százféleképpen értelmezhetjük. Vegyünk egy példát: sok könyvet írtak az önök Stuart Máriájáról, s van, amelyik mártírnak tünteti fel, van, amelyik lelkiismeretlen, hiú nőszemélynek, vagy egy kicsit együgyű szentnek, vagy gyilkosnak és cselszövőnek, vagy a körülmények és a végzet áldozatának! Az olvasó kedvére választhat. 
 	- És az adott esetben? Crale-t a felesége gyilkolta meg... ez n e m vitás. A tárgyaláson a feleségemet - véleményem szerint - rágalom érte. U t á n a úgy kellett kicsempészni a bíróságról. A közvélemény nagyon ellenséges volt. 
 	- Az angol n é p nagyon erkölcsös - m o n d ta Poirot. 
 	- Az, a fene e n n é meg! - felelte Lord Dittisham. 
 	Aztán Poirot-ra nézett, és hozzátette: - És ön? 
 	- Én - felelte Poirot - igen erkölcsös életet élek. Ami persze n e m egészen azonos azzal, ha valakinek szigorú erkölcsi elképzelései vannak. 
 	- Sokszor eltűnődtem azon, vajon milyen is volt valójában az a Mrs. Crale. Éz az egész 129 
 	
 	sértettfeleség-ügy... úgy érzem, volt valami mögötte. 
 	- Az ön felesége talán tudja, mi - m o n d t a Poirot. 
 	- Az én feleségem - felelte Lord Dittisham 
 	- sohasem említette ezt a régi ügyet. 
 	Poirot fokozott érdeklődéssel vette szem­
 	ügyre a lordot. 
 	- Ó, kezdem már érteni... 
 	A másik élesen a szavába vágott: 
 	- Mit? 
 	Poirot fejet hajtott. 
 	- A költő teremtő képzeletét... - felelte. 
 	Lord Dittisham fölállt, és megrázta a csengőt. 
 	- A feleségem nyilván várja már - m o n d t a ridegen. 
 	Az ajtó kinyílt. 
 	- Csöngetett lordságod? 
 	- Vezesse monsieur Poirot-t a méltóságos asszonyhoz. 
 	Két lépcsősor fölfelé, az ember lába besüpped a puha bársonyszőnyegbe. Tompított világítás. Pénz és pénz mindenütt. ízlés persze már korántsem annyi. Lord Dittisham szobája spártaian rideg volt. Itt, a lakásban azonban csak a pazarlás. Mindenből a legjobb. N e m feltétlenül a legmutatósabb vagy a legmeghökkentőbb. Csak „a költség n e m számít" és a szegényes képzelőerő. 
 	- Sok hús? Igen, sok hús! - mondogatta m a g á b a n Poirot. 
 	A szoba, ahová bevezették, n e m volt tágas. A nagy szalon az első emeleten volt. Ez a ház úrnőjének fogadószobája volt, és a ház 130 
 	
 	úrnője a kandalló párkányának támaszkodva állt, amikor Poirot-t bejelentették és bevezették. 
 	Poirot meghökkent, eszébe jutott egy m o n dat, és sehogy sem tudta kiverni a fejéből. 
 	 Ifjan halt meg... 
 	Ez volt az első gondolata, amikor meglátta Elsa Dittishamet, aki hajdan Elsa Greer volt. 
 	A képről, amelyet Meredith Blake-nél látott, sose ismert volna rá.  Az az ifjúság, az életkedv képe volt. Ez a nő már n e m ifjú... 
 	lehet, hogy n e m is volt az soha. És mégis észrevette, amit Crale festményén nem vett észre, hogy Elsa szép. Igen, egy nagyon szép asszony jött elébe. És semmi esetre sem idős. Hány éves tulajdonképpen? Ha a tragédia idején húsz volt, most n e m több harminchatnál. Fekete haja tökéletes hullámokban övezi formás fejét, vonásai szinte klasszikusak, sminkje ízléses. 
 	Poirot különös, szinte szúró fájdalmat érzett. Talán mert az öreg Mr. J o n a t h a n Júliát emlegette... Ez a nő n e m Júlia... hacsak n e m képzeljük el az életben maradt Júliát... 
 	akit megfosztottak Rómeójától... N e m lényeges része-e Júliáról alkotott képünknek, hogy fiatalon halt meg? 
 	Elsa Greer életben maradt... 
 	Nyugodt, meglehetősen m o n o t o n hangon üdvözölte Poirot-t: 
 	- Égek a kíváncsiságtól, monsieur Poirot. 
 	üljön le, és mondja el, mit óhajt. 
 	„Dehogyis ég a kíváncsiságtól. N e m érdekli ezt semmi!" - gondolta Poirot. 
 	131 
 	
 	Két nagy, szürke szem - két holt t ó . 
 	Poirot - szokása szerint - kicsit feltűnően külföldiesen viselkedett. 
 	Felkiáltott: 
 	- Zavarban vagyok, m a d a m e , igazán zavarban vagyok! 
 	- Ugyan miért? 
 	- M e r t t u d o m , hogy... hogy e régmúlt tragédia rekonstruálása nyilván fájdalmat okoz önnek! 
 	Az asszony mintha mulatna ezen a gondolaton. Igen, mulat. Méghozzá őszintén. 
 	- Ezt az elképzelést, gondolom, a férjem ültette el a fejében. Beszélt önnel, amikor megérkezett. Persze ő egyáltalán n e m érti a dolgot. Soha n e m is értette. Egyáltalán n e m vagyok olyan érzékeny teremtés, amilyennek képzel. 
 	Még mindig derűs volt a hangja. 
 	- Az a p á m ugyanis molnárlegény volt. 
 	Felküzdötte magát, vagyont szerzett. Érzékeny lelkületű ember n e m képes ilyesmire. 
 	Én pedig az ő lánya vagyok. 
 	„Éz igaz - gondolta magában Poirot. - Érzékeny lelkületű teremtés a világért sem költözött volna Caroline Crale házába." 
 	Lady Dittisham ismét megkérdezte: 
 	- Tehát mit óhajt tőlem? 
 	- Bizonyos b e n n e , m a d a m e , hogy a múlt felidézése csakugyan n e m okoz majd fájdalmat önnek? 
 	Az asszony gondolkozott egy pillanatig, és Poirot egyszerre csak rájött, hogy Lady Dittisham nagyon őszinte. Ha rákényszerítik, talán hazudik, de önként soha. 
 	132 
 	
 	Mert Elsa Dittisham halkan így felelt: 
 	- N e m , n e m okoz fájdalmat. Bárcsak okozna! 
 	- Hogyhogy? 
 	- Mert nagyon unalmas, hogy az ember soha n e m érez semmit - felelte türelmetlenül az asszony. 
 	Hercule Poirot meg azt gondolta: 
 	„Igen, Elsa Greer halott..." 
 	F e n n h a n g o n meg ezt m o n d t a : 
 	- Ez mindenesetre megkönnyíti a feladatomat, Lady Dittisham. 
 	- Mit óhajt tudni? - kérdezte derűsen az asszony. 
 	- Jó az emlékezőtehetsége, m a d a m e ? 
 	- Azt hiszem, elég jó. 
 	- És bizonyos abban, hogy nem fog fájdalmat okozni önnek, ha részletesen felidézi azokat a napokat? 
 	- Legyen nyugodt, n e m fog. Az embernek csak akkor okozhat fájdalmat valami, amikor történik. Ez az, amit Edward - a férjem -
 	képtelen megérteni. Ő azt hiszi, hogy a tárgyalás iszonyú megpróbáltatást jelentett a számomra. 
 	- És n e m ? 
 	- N e m - felelte Elsa Dittisham. - Én élveztem. - Nyugodt, elégedett volt a hangja. -
 	Úristen - folytatta -, hogy nekem t á m a d t az a vén, gonosz Depleach! De én élvezettel harcoltam ellene. N e m tudott legyőzni. 
 	Mosolyogva nézett Poirot-ra. 
 	- Remélem, n e m fosztom meg illúzióitól. 
 	Húszéves lány lévén, nyilván meg kellett volna alázkodnom... szenvednem a szégyentől, 133 
 	
 	vagy valami ilyesmi. N e m t e t t e m . Fütyültem rá, mit mondanak rám. Én csak egyet akartam. 
 	- Mit? 
 	- Természetesen azt, hogy kössék fel azt a nőt - felelte Lady Dittisham. 
 	Poirot felfigyelt a kezére... szép keze volt, hosszú, görbe karmokkal. Ragadozó kéz. 
 	- Bosszúszomjasnak tart? Hát az is vagyok... Bosszút szeretnék állni mindenkin, aki bántott. Az a nő szerintem a legaljasabb nőszemély volt a világon. Tudta, hogy Amyas szeret... hogy el akarja őt hagyni... és meg­
 	ölte, hogy ne lehessen az  enyém. 
 	Poirot-ra nézett. 
 	- Ön szerint ez n e m aljasság? 
 	- S ön n e m érti, hogy féltékeny is lehet valaki? 
 	- N e m . Azt hiszem, n e m . Aki vesztett, az vesztett. Ha valaki n e m tudja megtartani a férjét, legyen benne annyi tisztesség, hogy hagyja elmenni. A birtoklási vágyat n e m tud o m megérteni. 
 	- Alighanem megértette volna, ha sikerül feleségül mennie Crale-hez. 
 	- N e m hinném. N e m voltunk mi... - Hirtelen rámosolygott Poirot-ra. Mosolya - legalábbis Poirot úgy érezte - kicsit ijesztő volt. Nyoma sem volt benne az igazi érzelemnek. - Szeretn é m , ha megértene - folytatta az asszony. -
 	Ne higgye, hogy Amyas Crale elcsábított egy ártatlan lányt. Szó sincs róla! Kettőnk közül  én voltam a felelős azért, ami köztünk történt. 
 	Társaságban ismerkedtem meg vele, és beleszerettem... tudtam, hogy meg kell k a p n o m . . . 
 	Paródia... szinte groteszk paródia... 
 	134 
 	
 	 En mindenemet lábadhoz terítem 
 	 S követlek az egész világon át... 
 	- Annak ellenére, hogy nős volt? 
 	- A birtokháborítás üldözendő cselekmény? Egy házasságlevél n e m elég ahhoz, hogy az ember meghátráljon. Ha egyszer Crale n e m élt boldogan a feleségével, és velem boldogan élhetett volna, akkor miért ne? Csak egyszer élünk. 
 	- Csakhogy Crale állítólag boldogan élt a feleségével. 
 	Elsa a fejét rázta. 
 	- N e m . Állandóan veszekedtek. Az asz-szony gyötörte... Az az asszony... ó, az az asszony iszonyú nő volt! 
 	Felállt, és cigarettára gyújtott. Halvány mosollyal folytatta: 
 	- Valószínűleg igazságtalan vagyok iránta. De szerintem valóban gyűlöletes nőszemély volt. 
 	- S a tragédia iszonyú - m o n d t a csöndesen Poirot. 
 	- Igen, a tragédia iszonyú. - Az asszony hirtelen Poirot felé fordult, a halott, egykedvű, fáradt arc megremegett, életre kelt. 
 	-  Én belehaltam, érti? Belehaltam. Azóta itt belül nincs semmi... egyáltalán semmi! -
 	Elhalkult a hangja. - Csak az üresség! - Türelmetlenül legyintett. - Akár a kitömött hal az üveg mögött. 
 	- Ilyen sokat jelentett önnek Amyas Crale? 
 	Az asszony bólintott. Különös, bizalmas kis bólintás volt... furcsamód szánalmas. 
 	- Azt hiszem - mondta -, mindig nagyon egyoldalú voltam. - Komoran eltűnődött. -
 	135 
 	
 	Valójában... talán... jobb volna, ha az ember ilyenkor tőrt döfne a szívébe... mint Júlia. 
 	Csakhogy... csakhogy ezzel elismerné, hogy legyőzték... hogy vereséget szenvedett az élettől. 
 	- Mi hát a teendő? 
 	- M i n d e n t megkaparintani... csak azért is... mihelyt túljutott rajta az ember.  Én túljutottam rajta. Többé n e m jelentett számomra semmit. Úgy éreztem, folytatnom kell, jöjjön, aminek jönnie kell. 
 	Igen, jöjjön, aminek jönnie kell. Poirot tisztán látta maga előtt, amint az asszony keményen igyekszik megvalósítani elhatározását. Látta a szép, gazdag, csábító teremtést, amint m o h ó , ragadozó kezével megpróbálja megkaparintani a prédát, kitölteni üressé vált életét. Hőskultusz... házasságkötés egy híres repülővel... aztán egy felfedezővel, azzal az Arnold Stevenson nevű óriással... Lehet, hogy Amyas Crale-re emlékeztette... aztán vissza az alkotóművészethez: Dittishamhez! 
 	- Sose voltam álszent - folytatta Elsa Dittisham. - Van egy spanyol közmondás, mindig szerettem:  Ami kell, vedd el, de fizesd meg az árát, mondja Isten.  Nos, én ezt csináltam. Elvettem, ami kellett... és mindig kész voltam megfizetni az árát. 
 	- Csak azt n e m érti, hogy bizonyos dolgokat nem lehet megvásárolni - mondta Hercule Poirot. 
 	Az asszony rámeredt. 
 	- N e m csak pénzre gondolok - m o n d t a . 
 	- N e m hát. É r t e m , mire gondol. De hát, hogy úgy mondjam, az életben nincs minde-136 
 	
 	nen árcédula. Vannak dolgok, amik  nem eladók. 
 	- Ostobaság! 
 	Poirot alig észrevehetően elmosolyodott. 
 	Az asszony hangjában a meggazdagodott molnárlegény gőgje csengett. 
 	Hercule Poirot-t hirtelen elöntötte a szánakozás. Elnézte az időtlen, sima arcot, a fáradt szemeket, és eszébe jutott a lány, akit Amyas Crale lefestett... 
 	Elsa Dittisham megszólalt: 
 	- Meséljen arról a könyvről. Milyen célt szolgál? Kinek az ötlete? 
 	- O, asszonyom, mi m á s célt szolgálhatna, mint hogy egy tegnapi szenzációt mai szósz-szal felöntve tálaljon a közönség elé? 
 	- De hiszen ön n e m író. 
 	- N e m . Bűnügyi szakértő vagyok. 
 	- Ez azt jelenti, hogy bűnügyekről szóló könyvek esetében véleményt kérnek öntől? 
 	- N e m mindig. Adott esetben egy érdekelt fél megbízásából járok el. 
 	- Ki az az érdekelt fél? 
 	- Miss Carla Lemarchant. 
 	- És ő ki? 
 	- Amyas és Caroline Crale leánya. 
 	Elsa csodálkozva nézett egy pillanatig. 
 	- Ó, persze, csakugyan volt egy gyerekük. 
 	Már emlékszem. G o n d o l o m , már felnőtt. 
 	- Igen. Huszonegy éves. 
 	- Milyen? 
 	- Magas, fekete, és - azt hiszem - szép. És bátor. Igazi egyéniség. 
 	Elsa elgondolkozott. 
 	- Szívesen találkoznék vele. 
 	137 
 	
 	- O valószínűleg n e m szívesen találkozna önnel. 
 	Elsa meglepődött. 
 	- M i é r t ? J a , értem. De hát ez ostobaság! 
 	Hiszen n e m valószínű, hogy bármire is emlékszik. Legfeljebb hatesztendős lehetett. 
 	- Tudja, hogy az anyját bíróság elé állították, mert megölte az apját. 
 	- És azt hiszi, hogy én voltam az oka? 
 	- Lehetséges. 
 	Elsa vállat vont. 
 	- Ezt az ostobaságot! Ha Caroline értelmes emberhez illően viselkedett volna... 
 	- Ön tehát nem érzi felelősnek magát? 
 	- M é r t érezném?  Nekem nincs mit szégyellnem. Szerettem azt az embert. Boldoggá tettem volna. - Poirot-ra nézett. Az arca egészen megváltozott... Poirot váratlanul a képen látott lánnyal találta szemközt magát. 
 	N e m akarta elhinni. Az asszony folytatta: -
 	Bár meg t u d n á m önnel értetni a dolgot! Hogy az én szempontomból nézze. Bárcsak tudná... 
 	Poirot előrehajolt. 
 	- De hiszen épp ezt szeretném. Mr. Philip Blake, aki akkor ott tartózkodott, részletes beszámolót ír a kérésemre mindenről, ami történt. Mr. Meredith Blake szintén. Mármost ha ön is... 
 	Elsa Dittisham mélyet lélegzett. Megvetően így szólt: 
 	- Az a két alak! Philip mindig buta volt. 
 	Meredith meg Caroline után mászkált... de ő 
 	legalább k e d v e s fickó volt. De az  ő b e s z á m o -
 	lójukból n e m kap a valóságnak megfelelő 
 	képet semmiről. 
 	138 
 	
 	Poirot csak nézte az asszonyt, látta, h o gyan élénkül meg a tekintete, s hogyan bontakozik ki a halott nőből az élő. Az asszony hadarva, szinte lázasan folytatta: 
 	- Szeretné tudni az  igazat?  Ó, n e m azért, hogy közzétegye. Csak hogy ön lásson tisztán... 
 	- Ígérem, hogy az ön hozzájárulása nélkül nem teszem közzé. 
 	- S z e r e t n é m leírni az igazat... - Néhány pillanatig elgondolkodva hallgatott. Poirot látta, hogy enged fel az arcán a sima feszes-ség, hogy lesz fiatalabb, puhább, látta, hogyan telik meg élettel, miközben ismét hatalmába keríti a múlt. 
 	-Visszamenni... leírni m i n d e n t . . . Hogy lássa, milyen volt az a n ő . . . 
 	Villogott a szeme. Keble hevesen hullámzott. 
 	- Megölte. Megölte Amyast. Amyast, aki élni akart... aki élvezte az életet. A gyűlöletnek n e m volna szabad erősebbnek lenni a szerelemnél... de az ő gyűlölete az volt. És az én iránta érzett gyűlöletem is... Gyűlölöm... 
 	gyűlölöm... gyűlölöm!... 
 	O d a m e n t Poirot-hoz. Lehajolt, megmarkolta a kabátja ujját. Nyomatékosan így szólt: 
 	- M e g kell tudnia...  feltétlenül...  mit éreztünk egymás iránt. Mármint Amyas meg én. 
 	Őrzök valamit... mindjárt m e g m u t a t o m . . . 
 	Átviharzott a szobán. Kulccsal kinyitott egy kis íróasztalt, egy titkos rekeszből kihúzott egy fiókot. 
 	S már vissza is tért. Egy gyűrött levél volt nála - már megfakult rajta a tinta. Poirot ke-139 
 	
 	zébe n y o m t a , s a detektívnek hirtelen eszébe jutott egy ismerős gyerek, aki ugyanígy n y o m t a a kezébe legdrágább kincsét: egy féltve őrzött, különleges tengeri kagylót, ugyanígy állt előtte az a gyerek is, ugyanígy figyelte. Büszkén, félve, bíráló tekintettel lesve, hogyan fogadja a kincsét Poirot. 
 	Széthajtogatta a kifakult lapokat. 
 	 Elsa... te csodálatos gyermek! Ilyen szépség még nem élt a földön! És én mégis félek... 
 	 öreg vagyok... középkorú, komisz alak, nyoma sincs bennem az állhatatosságnak. 
 	 Ne bízz bennem, ne higgy bennem... nem vagyok jó... csak a munkám az. Ami érték van bennem, az a munkámban van. Tessék, ne mondd, hogy nem figyelmeztettelek. 
 	 Az ördögbe is, szerelmem... akkor is akarlak. Tudd meg: ha kell, a poklokkal is szembeszállók érted. És festek rólad egy olyan képet, hogy a lélegzete is eláll ennek az ostoba világnak! Megőrülök érted... nem alszom. .. nem eszem. Elsa... Elsa... Elsa... a tiéd vagyok örökre... mindhalálig a tiéd. Amyas. 
 	Tizenhat éve. Megfakult tinta, málladozó papír. 
 	De a szavak még élnek... még vibrálnak... 
 	Poirot fölnézett az asszonyra, akinek ezek a sorok íródtak. 
 	De m á r n e m egy asszonyt látott maga előtt. 
 	H a n e m egy szerelmes, fiatal leányt. 
 	Ismét Júlia jutott az eszébe... 
 	140 
 	
 	KILENCEDIK FEJEZET 
 	 Egy kismalac hoppon maradt... 
 	- S z a b a d k é r d e z n e m , m i é r t , m o n s i e u r Poirot? 
 	Hercule Poirot alaposan megfontolta, h o gyan válaszoljon erre a kérdésre. Tudatában volt, hogy egy igen okos szürke szempár figyeli az a p r ó , ráncos arcból. 
 	A kopár épület legfelső emeletére kellett fölmásznia, hogy bekopogtathasson a Qilles-pie-telep 584-es számú ajtaján. A telepet azért építették, hogy garzonlakásokat biztosítsanak dolgozó nők számára. 
 	Itt, egy kocka alakú kis helyiségben lakott Miss Cecília Williams. Ez az egyetlen helyiség hálószoba volt, fogadószoba, ebédlő, sőt - a gázrezsóból ítélve - konyha is, s mellette egy ugyancsak kockaszerű lyukban volt az ülőkád meg a mellékhelyiség. 
 	De bármily szegényes volt is e környezet, Miss Williamsnek sikerült rányomnia egyénisége bélyegét. 
 	A fal egyszerű halványszürkére volt festve, s néhány reprodukció lógott rajta. D a n t e és Beatrice találkozása egy hídon... meg az a kép, amelyet valamikor úgy írt le egy gyerek, hogy „egy vak lány ül egy n a r a n c s o n , és n e m t u d o m , miért, Reménynek hívják". Ezeken kívül két akvarell Velencéről meg egy szépiamásolat Botticelli Primaverá-járól. Az alacsony fiókos szekrényen egy c s o m ó megfakult fénykép állt, a többségük - a frizurákból ítélve - húsz-harminc éves. 
 	141 
 	
 	A kis szőnyeg már foszladozott, s ütött-kopott volt a silány bútorzat is. Hercule Poirot azt is észrevette, hogy Cecília Williams nagyon takarékosan él. Ő nem kapott sok húst. Ő az a kismalac, aki h o p p o n m a r a d t . 
 	Miss Williams hangja élesen, konokul megismételte a kérdést: 
 	- A Crale-üggyel kapcsolatos emlékeimre kíváncsi? Szabad kérdeznem, miért? 
 	Hercule Poirot-ról jó néhány barátja és munkatársa azt állította - főleg ha nagyon felmérgesítette őket -, hogy az igazságnál többre becsüli a hazugságot, és hogy célt érjen, szívesen állít valótlant és hamisítja meg a tényeket, mert n e m bízik a szimpla igazságban. 
 	Ezúttal azonban gyorsan határozott. Hercule Poirot n e m tartozott ugyan ama belga és francia gyermekek közé, akiknek angol n e velőnőjük volt, mégis éppoly egyszerűen és kertelés nélkül válaszolt, mint sok kisfiú, akitől annak idején megkérdezték: „Mostál fogat ma reggel, Harold (vagy Richard vagy Anthony)?" A kisfiúk egy pillanatig fontolóra vették, hogy hazudjanak-e, de nyomban elvetették még a gondolatát is, és boldogtalanul felelték: „ N e m , Miss Williams." 
 	Mert Miss Williams birtokában volt annak a rejtelmes tulajdonságnak, amellyel minden jó nevelőnőnek rendelkeznie kell: volt tekintélye! Ha egyszer Miss Williams azt m o n d t a : 
 	„Menj kezet mosni, J o a n " , vagy: „Elvárom, hogy elolvasd ezt a fejezetet az Erzsébet kori költőkről, és felelni tudj a kérdéseimre!", J o a n azonnal engedelmeskedett. Miss Williamsnek 142 
 	
 	soha meg se fordult a fejében, hogy valamelyik gyerek esetleg n e m engedelmeskedik. 
 	Ezúttal tehát Hercule Poirot n e m állt elő afféle megtévesztő magyarázattal, hogy könyvet szeretne írni a múltban elkövetett bűntényekről, h a n e m egyszerűen előadta, hogyan és miért kereste fel Carla Lemarchant. 
 	A viseltes, de tiszta ruhába öltözött apró öreg hölgy figyelmesen hallgatta. 
 	- Nagyon örülnék - szólalt meg -, ha többet is hallhatnék arról a gyermekről... ha m e g t u d h a t n á m , hogy megy a sora. 
 	- Igen bájos és vonzó ifjú hölgy, bátor és önálló. 
 	- Akkor jó - m o n d t a kurtán Miss Williams. 
 	- És m o n d h a t o m , nagyon m a k a c s teremtés. N e m lehet egykönnyen lerázni vagy félrevezetni. 
 	Az egykori nevelőnő elgondolkodva bólintott. 
 	- Művészféle? 
 	- N e m h i n n é m . 
 	- Hál' istennek - m o n d t a szárazon Miss Williams. 
 	Megjegyzésének hangsúlya semmi kétséget n e m hagyott afelől, hogy Miss Williamsnek mi a véleménye a művészekről. 
 	- Az ön leírása alapján - tette hozzá - arra kell következtetnem, hogy inkább az anyjára üt, mint az apjára. 
 	- Lehetséges. De ezt inkább ön m o n d h a t ná meg n e k e m , ha látná. Volna kedve találkozni vele? 
 	- Nagyon szeretném látni. Mindig érdekes megfigyelni, mivé fejlődött valaki, akit még gyermekként ismert az ember. 
 	143 
 	
 	- Gondolom, Miss Lemarchant még nagyon kicsi volt, amikor ön utoljára látta. 
 	- Öt és fél éves. Nagyon bájos gyermek volt... talán egy kicsit túlságosan is csöndes. 
 	T ű n ő d ő . Egyedül is eljátszogatott, n e m volt szüksége játszótársra. N e m rontották, n e m kényeztették el. 
 	- Szerencse, hogy olyan kicsi volt még -
 	m o n d t a Poirot. 
 	- Csakugyan szerencse. Ha idősebb, a tragédia okozta megrázkódtatás alighanem m a r a d a n d ó nyomot hagy a lelkében. 
 	- Még így is valószínű - m o n d t a Poirot -, hogy megérezte a dolgot... mert bármilyen keveset értett a gyerek a történtekből, bármilyen keveset adtak is tudtára, a titokzatosság és a titkolódzás légköre vette körül, és gyökerestül kitépték a családi körből. Az ilyesmi semmiképp sem használ egy gyereknek. 
 	- De lehet, hogy ártani sem árt annyit, mint ön gondolja - felelte tűnődve Miss Williams. 
 	- Mielőtt más tárgyra térnénk - mondta Poirot -, szeretnék még valamit kérdezni Carla Lemarchant-nal... azaz a kis Carla Crale-Iel kapcsolatban. Azt hiszem, ha egyáltalán tud valaki válaszolni rá, akkor ön az. 
 	- Éspedig? 
 	Miss Williams hangjában pusztán udvarias érdeklődés csengett. 
 	Poirot, nagy igyekezetében, hogy megértesse magát, még a kezével is magyarázott. 
 	-Van valami... egy apró  nuance,  n e m is t u d o m p o n t o s a n meghatározni... de úgy érzem, valahányszor szóba hozom azt a kis-144 
 	
 	lányt, mintha n e m tulajdonítanának neki kellő 
 	fontosságot. Úgy é r t e m , hogy ha megemlít e m , az, akivel é p p e n beszélek, minden esetben kicsit meglepődve válaszol, m i n t h a tökéletesen elfelejtette volna, hogy volt ott egy gyerek is. N e m gondolja, mademoiselle, hogy ez kicsit furcsa? Ilyen körülmények közt egy gyerek lényeges személy, n e m ö n m a g a , h a n e m , hogy úgy mondjam, kulcshelyzete miatt. Amyas Crale-nek meglehetett rá az oka, hogy otthagyja a feleségét, vagy ne hagyja ott. De ha egy házasság felbomlik, a gyerek rendszerint d ö n t ő fontosságú tényező. Ez esetben azonban a gyereket úgyszólván figyelembe sem vették. S ezt valahogy... 
 	furcsának találom. 
 	Miss Williams habozás nélkül válaszolt: 
 	- Igen lényeges pontra tapintott, monsieur Poirot. Tökéletesen igaza van. Részben ezért is m o n d t a m az imént, amit m o n d t a m . . . hogy Carlának bizonyos vonatkozásban alighan e m használt, hogy m á s környezetbe került. 
 	Idősebb korában ugyanis otthon valószínűleg bizonyos hiányérzete t á m a d t volna, s az ilyesmi csak szenvedést okoz. 
 	Előrehajolt, és lassan, minden szavát megfontolva folytatta: 
 	- M u n k á m során természetesen igen sokféle formáját megismertem a szülő-gyermek problémának. Sok gyermek, sőt a legtöbb gyermek megsínyli, hogy szülei túlzottan t ö rődnek vele. Túlságosan szeretik, túlságosan szemmel tartják, s a gyermeknek ez rendkívül kényelmetlen, szeretne szabadulni ettől a törődéstől, szeretné, ha észre sem vennék. 
 	145 
 	
 	Az ilyesmi főleg az egykék esetében fordul elő, és természetesen elsősorban mindig az anya a vétkes a dologban. S ez gyakran szerencsétlenül befolyásolja a szülők házasságát. A férj rossz néven veszi, hogy ő csak a gyermek után következik, tehát másutt keres vigasztalást... pontosabban becézést és figyelmességet... és a dolognak előbb-utóbb válás lesz a vége. Meggyőződésem, hogy a gyermeknek az a legjobb, amit talán így tudnék meghatározni: ha mindkét szülő egészségesen elhanyagolja. Ez sokgyermekes, kispénzű családok esetében eléggé gyakori és természetes. Az ilyen családokban a gyermekek szabadok, mert az anyának egyszerűen nincs ideje folyton csak velük foglalkozni. 
 	A gyermekek tisztában vannak azzal, hogy anyjuk szereti őket, de n e m szenvednek a szeretet túlzott megnyilvánulásaitól. 
 	Előfordul azonban más eset is. Akad olyan férj és feleség is, akinek annyira m i n d e n e a másik, annyira egymással vannak elfoglalva, hogy a házasságukból származó gyermek jóformán n e m is létezik egyikük számára sem. Az ilyen esetekben megfigyelésem szerint a gyermek végül is zokon veszi a dolgot, becsapottnak, idegennek érzi magát a családban. Ne értsen félre, Mrs. Crale-t például nagyszerű anyának lehetett nevezni, mindig gondja volt rá, hogy Carla jól érezze magát, és egészséges legyen... amikor csak tehette, eljátszadozott vele, és mindig kedves, derűs volt. Ugyanakkor azonban igazában a férje volt a m i n d e n e . Úgyszólván csak benne és érte élt. - Miss Williams elhallgatott 146 
 	
 	egy pillanatra, aztán halkan hozzátette: - Azt hiszem, ez a magyarázata a n n a k , amit végül cselekedett. 
 	- Úgy érti, hogy inkább szerelmespár voltak, mint férj és feleség? - kérdezte Hercule Poirot. 
 	Miss Williams kicsit összeráncolta a h o m lokát, n e m volt ínyére ez a külföldire valló megfogalmazás. 
 	- így is lehet m o n d a n i . 
 	- A férfi is úgy rajongott az asszonyért, mint az asszony a férfiért? 
 	- Kölcsönösen rajongtak egymásért. De hát a férj persze akkor is csak férfi volt. 
 	Miss Williamsnek sikerült utolsó szavait hamisítatlan viktoriánus tartalommal megtöltenie. 
 	- A férfiak... - folytatta, aztán elhallgatott. 
 	Vénkisasszony s egy életen át nevelőnő 
 	lévén, csak úgy sistergett belőle az elvakult feminizmus. Hallgatójának semmi kétsége sem lehetett afelől, hogy Miss Williams szem é b e n a Férfi egyenlő az Ellenséggel! 
 	- Ilyen rossz véleménnyel van a férfiakról? -
 	kérdezte Poirot. 
 	- Minden földi jó a férfiaké - felelte szárazon Miss Williams. - Bízom b e n n e , hogy n e m lesz mindig így. 
 	Hercule Poirot elgondolkozva vette szem­
 	ügyre. Egészen könnyen el tudta képzelni, hogy Miss Williams módszeresen és ügyesen egy rácshoz lakatolja magát, s aztán konok elszántsággal éhségsztrájkba kezd. Az általánosról az egyedire térve megkérdezte: 
 	- N e m kedvelte Amyas Crale-t? 
 	147 
 	
 	- Természetesen nem kedveltem Mr. Crale-t. 
 	N e m is értettem vele egyet semmiben. Ha én lettem volna a felesége, rég otthagytam volna. Vannak dolgok, amiket egy asszony nem tűrhet a végtelenségig. 
 	- De Mrs. Crale tűrte, ugye? 
 	- Igen. 
 	- Ön szerint rosszul tette? 
 	- Igen. Egy nő legyen önérzetes, és ne alázza meg magát! 
 	- Megmondta ezt valamilyen formában Mrs. Crale-nek? 
 	- Dehogy m o n d t a m . N e m az én feladatom volt megmondani. Engem azért fogadtak fel, hogy Angelát neveljem, s n e m azért, hogy kéretlenül tanácsot adjak Mrs. Crale-nek. 
 	Határozottan szemtelenség lett volna. 
 	- És Mrs. Crale? Őt kedvelte? 
 	- Mrs. Crale-t szerettem. - Az erélyes hang ellágyult, megtelt érzéssel, melegséggel. -
 	Nagyon szerettem, és nagyon sajnáltam. 
 	- És a növendékét? Angela Warrent? 
 	- Rendkívül érdekes lány volt... egyik leg­
 	érdekesebb növendékem egész pályám során. 
 	Nagyon jó eszű. Fegyelmezetlen, lobbanékony, sok tekintetben igen nehezen kezelhető, de határozottan egyéniség. 
 	Egy kis szünetet tartott, aztán folytatta: 
 	- Mindig reméltem, hogy egyszer még sokra viszi! És vitte is. Olvasta a könyvét a Szaharáról? És ő tárta fel F a y u m b a n azokat az érdekes sírokat! Bizony, büszke vagyok Angelára. Nem sokáig voltam Alderburyben -
 	mindössze két és fél esztendeig -, de mindig abban a hitben ringatom m a g a m a t , hogy 148 
 	
 	segítettem felkelteni Angela érdeklődését a régészet iránt. 
 	- Úgy t u d o m , elhatározták, hogy intézetben neveltetik tovább - dörmögte Poirot. -
 	Ön ezt bizonyára rossz néven vette. 
 	- Egyáltalán n e m , monsieur Poirot. A legnagyobb mértékben egyetértettem vele. 
 	Elhallgatott, aztán folytatta: 
 	- Engedje meg, hogy megmagyarázzam. 
 	Angela kedves lány volt... igazán nagyon kedves... melegszívű és impulzív... de n e h e zen kezelhető is. A legnehezebb életkorban volt. Minden lány életében van egy időszak, amikor n e m biztos önmagában: már n e m gyerek, de még n e m is igazi n ő . Angela az egyik pillanatban okosan, éretten viselkedett... határozottan felnőttként... a következőben visz-szaesett a süldőkorba... gonosz csínyeket művelt, nyers volt és féktelen. A lányok ugyanis nehezen viselik el ezt a kort... iszonyúan érzékenyek. Minden szót zokon vesznek. H a ragszanak, ha gyerekként kezelik őket, ha meg felnőtt módra beszélnek velük, hirtelen bizalmatlanná válnak. Angela is ilyen volt. 
 	D ü h r o h a m o k a t kapott, bosszantotta, ha ingerkedtek vele, és haragra gerjedt... napokig egyfolytában duzzogott, csak ült mogorván... aztán megint megvadult, fára mászott, a kertészfiúkkal rohangászott, s n e m engedelmeskedett semmiféle tekintélynek. 
 	Miss Williams egy kis szünet után folytatta: 
 	- Ha egy lány ebbe a korba kerül, nagyon sokat segít az iskola. Szüksége van arra, hogy mások tudása ösztökélje, a közösség üdvös fegyelmére, hogy értelmes tagjává 149 
 	
 	válhasson a társadalomnak. Angela családi körülményei n e m voltak éppen ideálisnak m o n d h a t ó k . Először is: Mrs. Crale elkényeztette. Angelának csak hozzá kellett menekülnie, és Mrs. Crale mindig a pártját fogta. Az eredmény az lett, hogy Angela azt hitte, ő 
 	tarthat igényt elsősorban nővére idejére és gondoskodására, s ilyenkor szokott összeveszni Mr. Crale-lel. Mr. Crale természetesen úgy gondolta, hogy  őt illetné meg az elsőség -
 	ezt meg is követelte. Őszintén szerette a lányt... jó barátok voltak, kedvesen szoktak csipkelődni egymással, de előfordult néha, hogy Mr. Crale egyszerre csak megneheztelt, amiért Mrs. Crale elsősorban Angelával törődik. Mint valamennyi férfi, ő is olyan volt, mint egy elkényeztetett gyerek; elvárta, hogy mindenki körülötte forogjon. Ilyenkor rendszerint komolyan összeveszett Angelával... 
 	és Mrs. Crale nemegyszer Angela pártjára állt. Erre Mr. Crale dühös lett. Ha viszont Mrs. 
 	Crale a férje pártjára állt, Angéla szokott dühbe gurulni. Rendszerint ilyenkor kezdett el ismét gyerekesen viselkedni, és dühítő 
 	csínyeket művelni Mr. Crale-lel. Mr. Crale mindig egy hajtásra itta ki a sörét, s Angela egyszer egy marék sót tett az italába. Ez persze hánytatóként hatott, és Mr. Crale magánkívül volt mérgében. De végleg akkor éleződött ki a helyzet, amikor Angela egy csomó meztelen csigát dugott Mr. Crale ágyába. Mr. 
 	Crale furcsamód irtózott a csigáktól. Teljesen elvesztette önuralmát, és kijelentette, hogy a lányt intézetbe kell küldeni. N e m hajlandó eltűrni többé ezeket a gyerekes szamárságo-150 
 	
 	kat. Angela iszonyúan felháborodott... bár előzőleg n é h a maga is emlegette, hogy szeretne intézetbe m e n n i . . . ezúttal mégis mérhetetlen búskomorságba esett. Mrs. Crale először n e m is akarta elengedni, de aztán mégis hagyta meggyőzni magát, ami, azt hiszem, főleg a n n a k volt köszönhető, hogy beszéltem vele. R á m u t a t t a m , hogy a dolog csak javára válik majd Angelának, s véleményem szerint minden tekintetben csak jót tesznek vele. Így aztán megállapodtunk, hogy a lány ősszel Helstonba megy... egy igen kitűnő intézetbe a déli partvidéken. Mrs. 
 	Crale mégis boldogtalan volt miatta az egész vakáció alatt. És Angela is tovább neheztelt Mr. Crale-re, valahányszor eszébe jutott a dolog. Persze n e m komolyan, monsieur Poirot, ne értse félre, de azért tulajdonképpen ez is belejátszott  mindabba,  ami... szóval ami azon a nyáron történt. 
 	- Csak n e m . . . Elsa Greerre gondol? - kérdezte Poirot. 
 	- Pontosan rá - felelte élesen Miss Williams. 
 	Aztán összeszorította az ajkát. 
 	- Ön hogy vélekedett Elsa Greerről? 
 	- É n ? Egyáltalán sehogy. Velejéig romlott teremtés. 
 	- Nagyon fiatal volt. 
 	- Ahhoz elég idős, hogy okosabb legyen. 
 	N e m találok mentséget a számára... semmiféle mentséget. 
 	- Azt hiszem, beleszeretett Mr. Crale-be... 
 	Miss Williams dühösen a szavába vágott: 
 	- Valóban beleszeretett. Az ember elvárná, monsieur Poirot, hogy illendően uralkodjunk 151 
 	
 	érzelmeinken. Es a cselekedeteinken mind e n k é p p e n . De abban a lányban n e m volt semmiféle erkölcsi érzék. Neki nem jelentett semmit, hogy Mr. Crale n ő s . Egyáltalán nem restellte a dolgot... hidegvérű volt és elszánt. 
 	Lehet, hogy nem részesült megfelelő nevelésben... de egyéb mentséget nem is tudok találni a számára. 
 	- Mr. Crale halála iszonyú megrázkódtatás lehetett Miss Greernek. 
 	- Az is volt. De csak önmagát hibáztathatta érte. Mi sem áll távolabb tőlem, monsieur Poirot, mint hogy megbocsássak egy gyilkosságot, mindazonáltal: ha élt valaha asszony, akit valósággal rákényszerítettek a végső lépésre, akkor az Caroline Crale volt. Őszintén bevallom: voltak pillanatok, amikor m a g a m nak is kedvem lett volna megölni mind a kettőjüket. Hogy valaki a felesége szeme láttára kérkedjen azzal a lánnyal, és szó nélkül hallgassa, hogy nyeli le az asszony a lány szemtelenségeit!... Mert szemtelennek aztán szemtelen volt, monsieur Poirot! Ó, Amyas Crale nagyon is megérdemelte, amit kapott! 
 	Egyetlen férfi sem bánhat úgy büntetlenül a feleségével, ahogy Crale bánt. Nagyon is igazságos büntetés volt a halála! 
 	- Ön igen szigorúan ítél - jegyezte meg Hercule Poirot. 
 	Az aprócska nő ránézett könyörtelen szürke szemével. 
 	- Igenis, szigorúan ítélek, ha a házasság szent kötelékéről van szó. Ha n e m tartják tiszteletben, belepusztul a nemzet. Mrs. Crale o d a a d ó , hű feleség volt. Férje szántszándék-152 
 	
 	kal nevetségessé t e t t e : beköltöztette az asz-szony otthonába a szeretőjét. M o n d o m : meg­
 	érdemelte, amit kapott. Az elviselhetőség határán túl felingerelte a feleségét, s én n e m hibáztatom az asszonyt azért, amit tett. 
 	- Crale csakugyan igen helytelenül járt el -
 	m o n d t a lassan Poirot -, de ne felejtse el: nagy művész volt. 
 	Miss Williams félelmeteset horkantott. 
 	- Ó, igen, t u d o m . Manapság mindenre ez a mentség. Művész! Ez a mentség az erkölcstelen életmódra, az iszákosságra, a duhajkodásra, a hűtlenségre. És ha már itt tartunk, ugyan miféle művész volt Mr. Crale? 
 	Lehet, hogy néhány évig divat lesz csodálni a képeit. De tovább n e m ! Hiszen még rajzolni sem tudott! A képein elképesztő volt a perspektíva! Az anatómiához sem értett. Tud o m , mit beszélek, monsieur Poirot. Fiatal k o r o m b a n m a g a m is tanultam egy ideig festeni Firenzében, és annak a szemében, aki ismeri és becsüli a világhírű mestereket, Mr. 
 	Crale mázolmányai egyszerűen nevetségesek. Hanyagul vászonra kent színek... se vázlat... se kompozíció. N e m - rázta meg a fejét -, tőlem ne kívánja, hogy csodáljam Mr. 
 	Crale művészetét. 
 	- Két képe is van a Tate Galériában - emlékeztette Poirot. 
 	Miss Williams vágott egy fintort. 
 	- Lehetséges. Azt hiszem, ott van Mr. 
 	Epstein egyik szobra is. 
 	Poirot érezte, hogy Miss Williams ezzel a maga részéről kimondta az utolsó szót. Abbahagyta hát a művészetről való társalgást. 
 	153 
 	
 	Megkérdezte: 
 	- Ön ott volt, amikor Mrs. Crale megtalálta a holttestet? 
 	- Igen. Mrs. Crale meg én ebéd után együtt indultunk lefelé a házból. Angela fürdés után a strandon vagy valamelyik csónakban hagyta a pulóverjét. Sose vigyázott a holmijára. A bástyakert ajtajánál elváltam Mrs. Crale-től, de szinte nyomban u t á n a m kiabált. Azt hiszem, Mr. Crale akkor már több mint egy órája halott volt. Szétvetett lábbal ült a padon, a festőállványa közelében. 
 	- Borzasztóan feldúlta Mrs. Crale-t ez a felfedezés? 
 	- Pontosan mit ért ezen, monsieur Poirot? 
 	- Azt kérdem, milyen benyomást tett önre Mrs. Crale  akkor. 
 	- Értem. Igen, úgy láttam, nagyon megrémült. Elküldött, hogy telefonáljak az orvosnak. 
 	Végeredményben nem tudhattuk biztosan, hogy Mr. Crale már halott... lehetett merevgörcse is. 
 	- Felvetette Mrs. Crale ezt a lehetőséget? 
 	- Nem emlékszem. 
 	- Ön tehát elment és telefonált? 
 	Miss Williams hangja száraz volt és rideg: 
 	- Körülbelül az ösvény közepe táján találkoztam Mr. Meredith Blake-kel. Megkértem, hogy hívja fel helyettem ő az orvost, én pedig visszasiettem Mrs. Crale-hez. Azt gondoltam ugyanis, hátha Mrs. Crale elájult... és ilyen esetben egy férfi nem sokat tud segíteni. 
 	- És valóban elájult? 
 	- Mrs. Crale tökéletesen uralkodott magán -
 	felelte szárazon Miss Williams. - N e m úgy, 154 
 	
 	mint Miss Greer, aki hisztérikus rohamot kapott, és nagyon kínos jelenetet rendezett. 
 	- Milyen jelenetet? 
 	- Rá akart rohanni Mrs. Crale-re. 
 	- Gondolja, hogy azért, mert tudta, hogy Mrs. Crale idézte elő Mr. Crale halálát? 
 	Miss Williams néhány pillanatig gondolkozott. 
 	- N e m , ezt aligha tudhatta biztosan. Ez a... 
 	khm... ez az iszonyatos gyanú akkor még nem merült fel. Miss Greer csak azt kiabálta: 
 	„Ez a te műved, Caroline! Te ölted meg. A te bűnöd!" Azt nem mondta határozottan, hogy: 
 	„Te mérgezted meg", de azt hiszem, nyilván erre gondolt. 
 	- És Mrs. Crale? 
 	Miss Williams nyugtalanul megmozdult: 
 	- Muszáj képmutatónak lennünk, monsieur Poirot? Nem tudom önnek megmondani, hogy igazában mit érzett vagy gondolt Mrs. 
 	Crale abban a pillanatban. Hogy attól borzadt-e meg, amit tett... 
 	- Úgy látta? 
 	- N . . . n e m , n... n e m , azt nem m o n d h a t n á m . Meg volt döbbenve, és azt hiszem, meg is ijedt. Igen, abban biztos vagyok, hogy megijedt. De hát ez elég természetes. 
 	Hercule Poirot elégedetlenül így szólt: 
 	- Igen, talán az... A nyilvánosság előtt minek tulajdonította férje halálát? 
 	- Öngyilkosságnak. Az első pillanattól fogva nagyon határozottan állította, hogy csakis öngyilkosságról lehet szó. 
 	- Önnek is ezt m o n d t a , amikor négyszemközt beszélgettek, vagy említett más lehetőséget is? 
 	155 
 	
 	- S e m m i t . M i n d e n . . . m i n d e n á r o n meg akart győzni, hogy öngyilkosság történt. -
 	Miss Williams hangja zavart volt. 
 	- És ön erre mit m o n d o t t ? 
 	- Lényeges, hogy én mit m o n d t a m , m o n -
 	sieur Poirot? 
 	- Igen. Szerintem az. 
 	- N e m é r t e m , miért... 
 	De mintha Poirot várakozó némasága hipnotizálta volna, habozva folytatta: 
 	- Azt hiszem, azt m o n d t a m rá: „Persze, Mrs. Crale. Nyilván öngyilkosság történt." 
 	- És hitte is, amit m o n d o t t ? 
 	Miss Williams fölemelte a fejét. 
 	- N e m . N e m hittem - felelte határozottan. -
 	De szeretném, ha megértené, monsieur Poirot, hogy én szívvel-lélekkel Mrs. Crale pártján voltam, ha szabad így kifejeznem m a g a m . 
 	Vele éreztem együtt és n e m a rendőrséggel. 
 	- Szívesen vette volna, ha fölmentik? 
 	- Igenis, szívesen vettem volna - felelte kihívóan Miss Williams. 
 	- Akkor nyilván együtt érez a leányával is, igaz? 
 	- Carlával? Szívvel-lélekkel. 
 	- Volna hát valami kifogása az ellen, ha m e g k é r n é m : írja le részletesen, hogyan történt a tragédia? 
 	- Hogy Carla elolvassa? 
 	- Igen. 
 	- S e m m i kifogásom ellene - m o n d t a lassan Miss Williams. - Carla szeretne tisztán látni az ügyben, igaz? 
 	- Igen. Pedig talán jobb lett volna, ha sose tudja meg az igazságot... 
 	156 
 	
 	Miss Williams a szavába vágott: 
 	- N e m . Az igazsággal mindig jobb szembenézni. Semmi értelme a boldogtalanság elől a tények meghamisításával kitérni. Carlát nagy megrázkódtatás érte, amikor megtudta az igazat... s most szeretné tisztán látni, hogyan történt a tragédia. Szerintem ez a helyes magatartás, amit egy bátor leánynak tanúsítania kell. Ha majd tisztán lát mindent, el fogja tudni felejteni, és élheti tovább a maga életét. 
 	- Lehet, hogy igaza van - mondta Poirot. 
 	- Biztos, hogy igazam van. 
 	- Csakhogy ennél többről van szó. A lány nemcsak tisztán akar látni, h a n e m azt is be szeretné bizonyítani, hogy anyja ártatlan. 
 	- Szegény gyermek - mondta Miss Williams. - Most már értem, miért mondta az előbb, hogy talán jobb lett volna, ha Carla sose tudja meg az igazságot. Szerintem mégis úgy történt a legjobban, ahogy történt. A gyermek vágya, hogy ártatlannak tudja az anyját, természetes... és bármilyen nehéz lesz is szembenézni az igazsággal, abból, amit Carláról mondott, úgy érzem, n e m fog visz-szarettenni tőle, ha megtudja. 
 	- Ön bizonyos abban, hogy  az az igazság? 
 	- Hogy érti ezt? 
 	- Hihetetlennek tartja, hogy Mrs. Crale ártatlan volt? 
 	- N e m hinném, hogy ezt a lehetőséget valaha is komolyan fontolóra vették volna. 
 	- Akkor Mrs. Crale miért ragaszkodott mégis ahhoz a feltevéshez, hogy öngyilkosság történt? 
 	157 
 	
 	-  Valamit csak kellett mondania szegény asszonynak - felelte szárazon Miss Williams. 
 	- Tudja, hogy Mrs. Crale a halálos ágyán levelet írt a lányának, amelyben ünnepélyesen megesküszik rá, hogy ártatlan? 
 	Miss Williams Poirot-ra meredt. 
 	- Elég rosszul tette - jegyezte meg aztán élesen. 
 	- Úgy gondolja? 
 	- Igen. Persze maga is szentimentális, mint minden férfi... 
 	Poirot felháborodottan közbevágott. 
 	-  Nem vagyok szentimentális! 
 	- Az ilyesmi csak hamis érzelgősség. Mi értelme ilyet... egy hazugságot... leírni egy nagyon komoly pillanatban? Hogy az ember megkímélje gyermekét a fájdalomtól? Igen, sok asszony ezt t e n n é . De Mrs. Crale-ről nem hittem volna. Bátor és igazmondó teremtés volt. Sokkal jobban illett volna hozzá, ha azt írja a lányának, hogy ne ítélje el azért, amit tett. 
 	Poirot kicsit bosszankodva kérdezte: 
 	- Tehát még csak megfontolni sem hajlandó annak a lehetőségét, hogy igaz, amit Caroline Crale írt? 
 	- Semmi esetre sem! 
 	- És azt állítja, hogy szerette Mrs. Crale-t. 
 	- Igen. Nagyon szerettem, és mélységesen együtt éreztem vele. 
 	-Akkor hát... 
 	Miss Williams nagyon furcsán nézett Poirot-ra. 
 	- Ide figyeljen, monsieur Poirot. Most már úgyis mindegy, akármit mondok... ennyi idő 
 	158 
 	
 	után. Én történetesen  tudom,  hogy Caroline Crale bűnös volt! 
 	-  Micsoda? 
 	- Ahogy m o n d o m . N e m biztos, helyesen cselekedtem-e akkor, hogy elhallgattam, amit t u d t a m . . . de hát  elhallgattam.  Most azonban már elhiheti nekem: minden kétséget kizáróan  tudom,  hogy Caroline Crale bűnös volt... 
 	
 	TIZEDIK FEJEZET 
 	 Egy kismalac meg visított: ui, ui, ui... 
 	Angela Warren lakása a Regent's Parkra n é zett. Ezen a szép tavaszi napon langyos levegő 
 	áramlott be a nyitott ablakon, és az ember akár azt is képzelhette volna, hogy falun van, ha lentről n e m hallatszik fel szüntelenül a forgalom félelmetes moraja. 
 	Mikor nyílt az ajtó és Angela Warren belépett a szobába, Poirot visszafordult az ablaktól. 
 	N e m először látta a nőt. Megragadta az alkalmat, hogy meghallgassa a Királyi Földrajzi Társaságban tartott előadását. Véleménye szerint az előadás kitűnő volt, bár az ismeretterjesztő előadások mértékével mérve talán kissé száraz. Miss Warren remek előadó volt, egyetlenegyszer sem akadt el, s n e m kellett keresnie a szavakat. N e m is ismételte ö n m a gát. Hangja világos tónusú volt, és n e m is dallamtalan. N e m tett semmiféle engedményt a romantikának vagy a kalandvágynak. Tényeket sorakoztatott fel bámulatos logikával, kitűnő diapozitívekkel illusztrálva, és az idézett tényekből okos következtetéseket vont le. Szárazon, precízen, világosan, áttekinthetően és igen szakszerűen. 
 	Hercule Poirot szívből helyeselte ezt az előadásmódot. íme, gondolta, egy fegyelmezett e l m e . 
 	Most, hogy közelebbről látta, megállapította, hogy Angela Warrenből alighanem igen csinos nő lett volna. Szigorú, de szabályos arc-160 
 	
 	vonásai voltak, finom rajzú, fekete szemöldöke, tiszta, intelligens barna szeme, finom, halvány bőre. Csak a válla volt szögletes, és a járása kissé férfias. 
 	Semmi esetre sem emlékeztetett a sivalkodó kismalacra. De a jobb arcát elcsúfította az a bizonyos heg, összeráncolta rajta a bőrt. J o b b szeme kicsit ferde volt, legörbült a sarka, de azt már nyilván senki sem vette észre, hogy azzal a szemével n e m is lát. 
 	Hercule Poirot szinte bizonyos volt abban, hogy Angela oly rég megszokta már e fogyatékosságát, hogy tökéletesen meg is feledkezett róla. És eszébe jutott, hogy az öt ember közül, akik iránt nyomozása eredményeként feltámadt benne az érdeklődés, végül is n e m azok harcolták ki az élettől a legnagyobb eredményt és boldogságot, akik a legnagyobb előnnyel indultak. Elsa a startnál úgyszólván mindennek - ifjúságnak, szépségnek, vagyonnak - a birtokában volt, ami előnyt jelenthetett, mégis ő járt a legrosszabbul. Olyan, mint a virág, amelyet az idő előtti fagy még bimbó korában lehervasztott... alig van benne élet. Cecília Williamsnek látszólag nincs mivel büszkélkednie, mégis úgy látta, hogy nyoma sincs b e n n e a csüggedésnek, nincs olyan érzése, hogy kudarcot vallott. 
 	Miss Williams érdekesnek találja az életét, érdeklik embertársai és az események is. 
 	Birtokában van a szigorú viktoriánus nevelés óriási szellemi és erkölcsi fölényének, amely nekünk m á r n e m jutott osztályrészül... életének m i n d e n szakaszában megtette a kötelességét, az Úr kegyes rendelése szerint, s ez a 161 
 	
 	bizonyosság áthatolhatatlan páncélt vont köréje az irigység, elégedetlenség és sajnálkozás nyűge s nyilai ellen. Megvannak az emlékei, a maga apró örömei, amelyeket szűkös körülményei lehetővé tesznek, és elég egészséges és életerős ahhoz, hogy még most is értékelje az életet. 
 	Angela Warrenben - pedig ez a fiatal t e remtés nyomoréksága és a vele járó gátlások miatt kétségtelenül hátránnyal indult annak idején - Poirot érzése szerint csak megszilárdult az akaraterő a mások bizalmá­
 	ért és az önbizalomért folytatott kényszerű 
 	küzdelem során. A fegyelmezetlen iskolás lányból életerős, határozott nő lett, aki kiváló szellemi képességekkel és rengeteg energiával megáldva harcol, hogy kitűzött céljait el­
 	érje. Poirot bizonyos volt b e n n e , hogy Angela Warren boldog és sikeres. Élete tartalmas, színes és rendkívül élvezetes. 
 	Mellékesen a nőknek n e m ahhoz a típusához tartozott, amelyet Poirot igazában kedvelt. 
 	N o h a csodálta világos észjárását, épp elég volt benne a  femme formidable-ból ahhoz, hogy Poirot-t - mint férfit - elriassza. Ő mindig a tüzes, különc teremtéseket szerette. 
 	Angela Warren esetében könnyen rátérhetett látogatása céljára. N e m köntörfalazott. 
 	Egyszerűen csak beszámolt Carla Lemarchant látogatásáról. 
 	Angela Warren szigorú arca földerült. 
 	- A kis Carla? Szóval ideát van! Szívesen találkoznék vele! 
 	- Hát eddig n e m voltak kapcsolatban egymással? 
 	162 
 	
 	- Korántsem olyan mértékben, ahogy lehettünk volna. Iskolás lány voltam, amikor átvitték Kanadába, s tudtam persze, hogy egy-két év alatt elfelejt bennünket. Az utóbbi esztendőkben már csak néha egy-egy karácsonyi ajándékot küldtem, ennyiből állt a kapcsolatunk. Azt hittem, hogy már teljesen beilleszkedett a kanadai életbe, és végleg odaát marad. Okosabb is az adott körülmények közt. 
 	- Kétségtelenül azt hihette az ember. Más név... m á s környezet. Új élet. Csakhogy n e m ilyen egyszerű a dolog - mondta Poirot. 
 	És elmesélte Carla történetét. 
 	Angela Warren szótlanul figyelt, jobb tenyerében pihentetve eltorzult arcát. Az elbeszélés közben nem látszott rajta semmilyen érzelem, de amikor Poirot a végére ért, csöndesen megszólalt: 
 	- Carlának igaza van. 
 	Poirot meghökkent. Ez volt az első eset, hogy így reagált valaki a dologra. 
 	- Tehát ön egyetért vele, Miss Warren? -
 	kérdezte. 
 	- Feltétlenül. És teljes sikert kívánok neki. 
 	Amiben csak tudok, segítségére leszek. 
 	Ugyanis bűntudatot érzek, hogy én n e m próbáltam meg semmit. 
 	- Szóval ön szerint lehet, hogy igaza van? 
 	- Persze hogy igaza van - felelte nyomatékosan Angela Warren. - A gyilkosságot n e m Caroline követte el. Mindig is t u d t a m . 
 	- Igazán nagyon meglep, mademoiselle -
 	dörmögte Hercule Poirot. - Más mindenki, akivel eddig beszéltem... 
 	163 
 	
 	Angela erélyesen a szavába vágott: 
 	- Ne abból induljon ki. Kétségtelen, hogy a közvetett bizonyítékok rendkívül terhelőek. 
 	Az én meggyőződésemnek az az alapja, hogy ismertem a nővéremet. Határozottan t u d o m , hogy Caroline  nem lett volna képes bárkit is megölni. 
 	- Lehet ezt bizonyossággal állítani egy emberről? 
 	- A legtöbb esetben valószínűleg n e m . Elism e r e m , hogy az emberi állat csupa furcsa meglepetés. Caroline esetében azonban speciális indokok forognak fenn... olyanok, amelyeket én jobban megértek, mint bárki más. 
 	Megérintette sérült arcát. 
 	- Látja ezt? Hallott már róla, ugye? - Poirot bólintott. - Caroline műve. Ez az, amiért bizonyos vagyok b e n n e . . .  tudom...  hogy Caroline n e m gyilkolt. 
 	- Az emberek többsége n e m tekintené meggyőző érvnek. 
 	- N e m . É p p e n ellenkezőleg. Azt hiszem, meg is próbálták ilyen értelemben felhasználni. Annak bizonyítására, hogy Caroline indulatos, féktelen teremtés volt! Mert csec s e m ő k o r o m b a n megsebesített, művelt e m berek azzal érveltek, hogy egy hűtlen férjet is képes megmérgezni. 
 	- Én é r t e m , hogy a kettő n e m ugyanaz -
 	m o n d t a Poirot. - Egy hirtelen d ü h r o h a m még k o r á n t s e m késztet arra senkit, hogy mérget lopjon, és m á s n a p előre megfontolt szándékkal fölhasználja. 
 	Angela Warren türelmetlenül legyintett. 
 	164 
 	
 	- Egyáltalán n e m erre gondolok. Megpróbálom megmagyarázni. Tegyük fel, hogy például ön gyöngéd, szelíd természetű e m ber... de iszonyúan féltékeny is tud lenni: és tegyük fel, hogy életének abban a szakaszában, amikor a legnehezebben tud uralkodni magán, hirtelen d ü h r o h a m á b a n majdnem elkövet valamit, ami gyakorlatilag gyilkosság. 
 	Gondolja csak el, milyen szörnyű megrázkódtatáson megy át, milyen iszonyat, micsoda lelkifurdalás keríti a hatalmába. Ha olyan érzékeny teremtés, mint Caroline, soha életében nem szabadul többé ettől az iszonyattól és lelkifurdalástól. Ő sem szabadult. N e m állítom, hogy annak idején is tudatában voltam ennek, de így utólag tökéletesen bizonyos vagyok b e n n e . Carót szüntelenül kínozta a gondolat, hogy megsebzett. Ez a tudat egy pillanatra sem hagyta nyugton. Minden tettét befolyásolta. Ez a magyarázata irántam tanúsított magatartásának. Semmi sem volt elég jó számomra. Az ő szemében mindig én voltam a legfontosabb. Az Amyas és közte lefolyt veszekedések ötven százalékban miattam törtek ki. Én hajlamos voltam arra, hogy féltékeny legyek Amyasra, és mindenféle viccet csináltam vele. Macskafüvet csentem, hogy beletegyem az italába, egyszer meg egy sündisznót dugtam az ágyába. És Caroline mindig az én p á r t o m o n állt. 
 	Miss Warren egy kis szünetet tartott, aztán folytatta: 
 	- Ez persze sokat ártott nekem. Iszonyúan elkényeztetett gyerek voltam. De hát ez n e m tartozik ide. Most arról beszélünk, milyen 165 
 	
 	hatással volt Caroline-ra az eset. Annak, hogy akkor erőszakra ragadtatta magát, az lett a következménye, hogy egy életen át rettegett, nehogy megint valami ilyesmit kövessen el. Caro folyton figyelte önmagát, mindig félt, hogy esetleg ismét megesik vele valami efféle. Es különböző módokon igyekezett védekezni ellene. Az egyik az volt, hogy rendkívül gátlástalanul beszélt. Úgy gondolta (és azt hiszem, pszichológiailag tökéletesen igaza volt), hogy ha indulatosan beszél, n e m fogja el a kísértés, hogy indulatosan cselekedjen. S azt tapasztalta, hogy ez a módszer hatásos. Ezért hallottam Caro szájából olyanokat, hogy „a legszívesebben földarabolnám, és lassú tűzön, olajban megfőzn é m " . Meg olyanokat mondott nekem is meg Amyasnak is: „Ha tovább dühítesz, megöllek." Ugyanilyen könnyen és indulatosan veszekedett is. Azt hiszem, rájött, hogy a természetében van az erőszakra való hajlam, és szándékosan így vezette le. Caroline meg Amyas elképesztően ocsmányul tudtak veszekedni. 
 	Hercule Poirot bólintott. 
 	- Igen, ez is terhelő bizonyíték volt. A tanúk azt állították, hogy szüntelenül marakodtak. 
 	- így volt - bólintott Angéla Warren. -
 	Csakhogy ezt terhelő bizonyítékként tüntetni fel ostoba tévedés! Persze hogy szörnyű és kegyetlen dolgokat vágtak egymás fejéhez! 
 	Csak azt n e m érti senki, hogy ők  élvezték a veszekedést. Pedig élvezték! Amyas is élvezte. Ilyenek voltak. Mind a ketten szerették a drámát meg az érzelmes jeleneteket. A leg-166 
 	
 	több férfi n e m szereti. Csak a békességet. 
 	De Amyas művész volt. Szeretett ordítozni, fenyegetőzni és általában lehetetlenül viselkedni. Így tombolta ki m a g á t . Az a fajta férfi volt, aki úgy ordít, ha n e m találja a gallérgombját, hogy az egész ház belereszket. Tud o m , hogy furcsán hangzik, de ez a szüntelen veszekedésekkel és jelenetekkel tarkított élet szórakoztatta Amyast és Caroline-t! 
 	Bosszúsan legyintett. 
 	- Bár ne tartottak volna távol a tárgyalástól, h a n e m engedték volna, hogy tanúvallomást tegyek! Én e l m o n d t a m volna nekik! - Aztán megvonta a vállát. - De hát aligha hittek volna nekem. Meg aztán akkor még nem is láttam olyan tisztán a dolgot, mint most. Olyasmi volt ez, amit t u d t a m ugyan, de n e m gondolkoztam el rajta, szavakba foglalni meg igazán eszem ágában sem volt. 
 	Poirot-ra nézett. 
 	- Ért engem? 
 	Poirot nagyon határozottan bólintott. 
 	-Tökéletesen... és t u d o m , hogy teljesen igaza van. Vannak, akik unalmasnak találják a békés együttélést. Izgatószer kell nekik, veszekedés, hogy drámaivá tehessék az életüket. 
 	- Úgy van. 
 	- Szabad kérdeznem, Miss Warren, milyen érzések töltötték el  akkor? 
 	Angela Warren felsóhajtott. 
 	- Azt hiszem, főként zavar és tehetetlenség. Fantasztikus lázálomnak tűnt az egész. 
 	Caroline-t h a m a r o s a n letartóztatták... azt hiszem, úgy három n a p múlva. Még most is 167 
 	
 	emlékszem, hogy fel voltam háborodva, milyen tehetetlen düh töltött el... s persze a gyerekes hitre is, hogy a dolog csak ostoba félreértés, s hamarosan tisztázódik. Caro főleg miattam nyugtalankodott... azt akarta, hogy tartsanak a lehető legtávolabb az ügytől. Rávette Miss Williamset, hogy szinte azon nyomban vigyen el valami rokonhoz. A rend­
 	őrség n e m emelt kifogást ellene. Aztán mikor úgy döntöttek, hogy az én tanúvallomásomra nincs szükség, elintézték, hogy külföldön járjak iskolába. Természetesen n e m a k a r t a m elmenni. De megmagyarázták, hogy Caro iszonyúan nyugtalan miattam, s ezen csak úgy segíthetek, ha elmegyek. 
 	Szünetet tartott. Aztán folytatta: 
 	- Elmentem hát Münchenbe. Ott voltam, amikor... amikor meghozták az ítéletet. Sose látogathattam meg Carót. Ő nem akarta. Azt hiszem, ez volt az egyetlen eset, amikor t é vedett. 
 	- Ez n e m olyan biztos, Miss Warren. Ha egy érzékeny fiatal lány a börtönben lát valakit, akit nagyon szeret, ez iszonyú hatást gyakorolhat rá. 
 	- Lehetséges. 
 	Angela Warren fölállt. 
 	- Az esküdtszék döntése után, mikor már meghozták az ítéletet, kaptam a nővéremtől egy levelet. N e m m u t a t t a m meg soha senkinek. De azt hiszem, önnek meg kell mutatn o m . Talán jobban megérti, milyen ember volt Caroline. Ha akarja, magával viheti, és megmutathatja Carlának is. 
 	Elindult az ajtó felé, aztán visszafordult. 
 	168 
 	
 	- Jöjjön velem. A szobámban van egy portré Caroline-ról. 
 	Poirot másodízben állt egy női arckép előtt. 
 	Caroline Crale portréja festménynek közepes volt. Poirot mégis érdeklődve vette szem­
 	ügyre - n e m a művészi értékére volt kíváncsi. 
 	Hosszúkás, ovális arc, kecses vonalú áll, az arcon bájos, kicsit félénk kifejezés. Ezen az arcon nyoma sem volt az önbizalomnak, érzelmes volt, zárkózott, szinte még a szépségét is leplezte. Hiányzott belőle a lánya arcából sugárzó erély és vitalitás - azt az energiát és életkedvet Carla Lemarchant kétségkívül az apjától örökölte. Ez az asszony korántsem volt olyan magabiztos t e r e m t é s . Hercule Poirot mégis megértette, miközben az arcképet nézte, hogy miért n e m tudta mindmáig elfelejteni egy olyan képzelőerővel rendelkező férfi, mint Quentin Fogg. 
 	Angela Warren már ott is állt mellette... 
 	kezében egy levél. 
 	Csöndesen megszólalt: 
 	- M o s t m á r látta, milyen volt... olvassa el a levelét is. 
 	Poirot óvatosan szétnyitotta a levelet, és elolvasta, mit írt Caroline Crale tizenhat esztendővel ezelőtt. 
 	 Drága kis Angelám! 
 	 Rossz híreket fogsz hallani, és szomorú, leszel, de nagyon szeretném, ha elhinnéd: nincs semmi baj. Sohasem hazudtam neked, és most sem hazudok, amikor azt írom, hogy 169 
 	
 	 tulajdonképpen boldog vagyok... olyan békés és kiegyensúlyozott, amilyen még sohasem voltam. Semmi baj, drágám, semmi baj. Ne gondolj a múltra, ne sajnálj, ne szomorkodj miattam... élj boldogul, és érj el sok-sok sikert. Tudom, lesz hozzá erőd. 
 	 Semmi baj, drágám, az égvilágon semmi, megyek Amyas után. Sosem kételkedtem benne, hogy még találkozunk. Úgysem tudnék élni nélküle... Csak egyet tégy meg a kedvemért... légy boldog. Ahogy már írtam: én boldog vagyok. Mindenért meg kell fizetni. Nagyon jó békességben lenni. 
 	 Szerető nővéred 
 	 Caro 
 	Hercule Poirot kétszer olvasta el a levelet. 
 	Aztán visszaadta. 
 	- N a g y o n szép levél, mademoiselle... és nagyon figyelemreméltó.  Rendkívül figyelemreméltó. 
 	- Caroline rendkívül figyelemreméltó egyéniség volt - felelte Angela Warren. 
 	- Az. Nem mindennapi teremtés... Ön szerint ez a levél azt bizonyítja, hogy ártatlan volt? 
 	- Természetesen! 
 	- Kifejezetten n e m utal rá. 
 	- Mert C a r o nyilván t u d t a , hogy soha n e m is t a r t o t t a m b ű n ö s n e k ! 
 	- Lehetséges... Talán... De m á s k é p p is lehet értelmezni a dolgot. Úgy, hogy b ű n ö s volt, és a bűnéért való vezekléstől remélte a békességet. 
 	170 
 	
 	Ez a levél, gondolta Poirot, pontosan illik ahhoz a viselkedéshez, amelyet Caroline a bíróság előtt tanúsított. Poirot ebben a pillanatban érezte a legerősebb kétséget nyomozása során. Eddig is minden vitathatatlanul Caroline Crale bűnösségére utalt. S most a saját szavai is ellene tanúskodnak. 
 	A másik oldalon csak Angela Warren 
 	rendíthetetlen meggyőződése áll. Kétségtelen, hogy Angela jól ismerte Caroline-t, de vajon ez a rendíthetetlen meggyőződés n e m csupán a serdülő lány fanatikus kitartása imádott nővére mellett? 
 	Angela Warren mintha csak a gondolataiban olvasott volna: 
 	- N e m , monsieur Poirot... én  tudom,  hogy Caroline n e m volt bűnös. 
 	- Isten a tudója - sietett felelni Poirot -, mennyire n e m szeretném megrendíteni önt ebben a hitében. De legyünk gyakorlatiasak. 
 	Ön szerint a nővére n e m volt bűnös. N o s , akkor hát  mi történt valójában? 
 	Angela elgondolkozva bólintott. 
 	- Elismerem, hogy ez nehéz kérdés. Szerintem Amyas öngyilkos lett, ahogy Caroline állította. 
 	-Valószínű ez annak alapján, amilyennek ismerte? 
 	- Egyáltalán n e m . 
 	- De azért mégsem állítja, mint az előző 
 	esetben, hogy  tudja,  hogy lehetetlen? 
 	- N e m , mert ahogy az imént m o n d t a m , nagyon sokan követnek el lehetetlennek látszó dolgokat... vagyis olyasmit, ami látszólag n e m egyeztethető össze a jellemükkel. 
 	171 
 	
 	De talán ha közelebbről ismerné őket az ember, összeegyeztethető lenne. 
 	- Ön jól ismerte a sógorát? 
 	- Igen, de n e m úgy, mint Carót. Teljes képtelenségnek érzem ugyan, hogy Amyas öngyilkosságot követett volna el... mégis  feltehetőnek t a r t o m . Sőt  bizonyosnak. 
 	- Más magyarázatot n e m tud elképzelni? 
 	Angela nyugodtan, de n e m minden érdeklődés nélkül fogadta a kérdést. 
 	- É r t e m , mire gondol... Ezt a lehetőséget valóban sosem vettem fontolóra. Ön arra gondol, hogy valaki m á s ölte meg Amyast. 
 	Azaz előre megfontolt szándékkal elkövetett gyilkosság történt... 
 	- Lehetséges, n e m ? 
 	- Igen, lehetséges... De nagyon hihetetlennek látszik. 
 	- Hihetetlenebbnek, mint az öngyilkosság? 
 	- Nehéz kérdés... Annak idején n e m láttak semmi okot arra, hogy bárki mást gyanúsítsanak. Ha visszagondolok, ma sem látok ilyet... 
 	- Azért vegyük mégis fontolóra ezt a lehetőséget. Az érintett személyek közül kiről tételezné fel leginkább? 
 	- Hadd gondolkozzam. N o s ,  én n e m öltem meg Amyast. És kétségtelen, hogy az az Elsa nevű teremtés sem. Tombolt a dühtől, mikor Amyas meghalt. Ki volt ott még? Meredith Blake? Ő mindig rajongott Caroline-ért, akár egy hűséges kutya. Bizonyos vonatkozásban ez  lehetne indíték a gyilkosságra. Ha regényről volna szó, esetleg el akarhatta volna távolítani az útból Amyast, hogy ő vehesse feleségül 172 
 	
 	Caroline-t. Csakhogy ezt akkor is elérhette volna, ha hagyja, hogy Amyas eltűnjön Elsá-
 	val, aztán amikor eljön az ideje, megvigasztalja Caroline-t. Különben Mereditht igazán el sem t u d o m képzelni mint gyilkost. Túlságosan szelíd és óvatos. Ki lehetett volna még? 
 	- Miss Williams? Philip Blake? - vetette fel Poirot. 
 	Angéla komoly arca egy pillanatra felengedett. Elmosolyodott. 
 	- Miss Williams? Az ember igazán n e m hitetheti el magával, hogy a nevelőnője gyilkolni képes! Miss Williams mindig nagyon egyenes és becsületes volt. 
 	Elhallgatott egy pillanatra, aztán folytatta: 
 	- Persze rajongott Caroline-ért. Bármire képes lett volna érte. Amyast meg gyűlölte. 
 	Meggyőződéses feminista volt, ki n e m állhatta a férfiakat. Elég ok ez arra, hogy gyilkoljon? S e m m i k é p p sem. 
 	- Csakugyan n e m látszik valószínűnek -
 	helyeselt Poirot. 
 	Angela folytatta: 
 	- Philip Blake? - N é h á n y pillanatig hallgatott. Aztán csöndesen így szólt: - Tudja, ha már  feltételezésről beszélünk, azt hiszem, róla tételezhető fel leginkább. 
 	- Nagyon kíváncsivá tesz, Miss Warren -
 	m o n d t a Poirot. - Szabad kérdeznem, miért? 
 	- Határozottan n e m t u d n á m m e g m o n d a n i . 
 	De úgy emlékszem rá, hogy elég korlátolt fantáziájú alak volt. 
 	- És a korlátolt fantázia eleve hajlamossá teszi az embert arra, hogy gyilkoljon? 
 	173 
 	
 	- Arra késztetheti, hogy durva módszerekkel hárítsa el az esetleges nehézségeket. Az ilyenfajta embert bizonyos mértékig kielégíti, ha így vagy úgy, de elintéz valamit. S a gyilkosság elég durva módszer, n e m ? 
 	- D e igen... valószínűleg igaza van... Kétségtelen, hogy ez is szempont. De azért ennél mégiscsak több kell legyen, ami gyilkosságra késztethet valakit, Miss Warren. Milyen indítéka lehetett volna ilyesmire Philip Blake-nek? 
 	Angela Warren nem felelt azonnal. Csak állt, összevonta szemöldökét, és nézte a padlót. 
 	- Ő volt Amyas Crale legjobb barátja, n e m ? - kérdezte Hercule Poirot. 
 	Angela Warren szótlanul bólintott. 
 	- De hát magának jár valami az eszében, Miss Warren! Valami, amit még n e m m o n d o t t el. Talán féltékeny volt egymásra a két férfi, a lány... Elsa miatt? 
 	Angela Warren a fejét rázta. 
 	- N e m , dehogy, Philip aztán n e m . 
 	- Akkor hát miről van szó? 
 	Angela Warren lassan elkezdte: 
 	- Tudja, hogy bizonyos dolgok n é h a h o gyan jutnak hirtelen az ember eszébe... talán évek m ú l t á n . M e g m a g y a r á z o m , hogyan értem. Valaki tizenegy éves koromban m e sélt egyszer n e k e m egy viccet. Sehogy sem értettem a csattanóját. N e m izgatott - egyik fülemen be, a másikon ki. Azt hiszem, n e m is gondoltam rá többé. De körülbelül két éve egyszer színházban voltam, és egyszerre eszembe jutott az a vicc, és úgy meglepődt e m , hogy hangosan megszólaltam: „Aha, 174 
 	
 	most már értem, mi volt a csattanója annak a buta viccnek a rizsfelfújtról." Pedig közvetlenül semmi sem utalt rá a darabban... csak valami hasonló vicc hangzott el. 
 	- É r t e m , hogy gondolja, mademoiselle -
 	mondta Poirot. 
 	- Akkor azt is megérti, amit most fogok elm o n d a n i . Egyszer szállodában laktam, s amikor végigmentem a folyosón, kinyílt az egyik szoba ajtaja, és kilépett rajta egy nőismerő-
 	söm. A szoba  nem az ő szobája volt... és ezt világosan le lehetett olvasni az arcáról, amikor meglátott.  És én akkor jöttem rá, mitjelentett az, amit Caroline arcán láttam egyszer Alderburyben, amikor egy éjjel Philip Blake szobájábóljött ki. 
 	Előrehajolt; n e m hagyott időt, hogy Poirot közbeszóljon. 
 	- Tudniillik  akkor sejtelmem sem volt róla. 
 	Tudtam már egyet-mást... mint az olyan korú lányok általában... de n e m hoztam összefüggésbe a valósággal. Az, hogy Caroline Philip Blake hálószobájából jön ki, számomra csak annyit jelentett, hogy Caroline Philip Blake hálószobájából jön ki. Kijöhetett volna Miss Williamséből vagy az enyémből is. Csak az arckifejezése tűnt fel... furcsa kifejezés volt, sose láttam még rajta, tehát n e m is érthett e m . N e m értettem egészen az említett éjszakáig, amíg Párizsban ugyanazt a kifejezést n e m láttam egy másik nő arcán. 
 	- De hát ez nagyon meglep, Miss Warren -
 	m o n d t a lassan Poirot. - Philip Blake szavaiból úgy vettem ki, hogy n e m szerette az ön nővérét. Hogy sose szerette. 
 	175 
 	
 	- Tudom - felelte Angela. - Képtelen vagyok magyarázatot találni rá, de így történt. 
 	Poirot lassan bólintott. Már a Philip Blake-kel folytatott beszélgetés során az volt az érzése, hogy Blake szavai hamisan csengenek. 
 	A Caroline iránti túlzott ellenszenv valahogy nem volt természetes. 
 	És eszébe jutott egy-két szó, egy-két m o n dat abból a beszélgetésből, amelyet Meredith Blake-kel folytatott. „Nem tetszett neki, amikor Amyas megnősült... több mint egy évig feléjük se nézett..." 
 	Tehát Philip szerelmes volt Caroline-ba? 
 	S amikor a lány Amyast választotta, szerelme keserűséggé és gyűlöletté változott? 
 	Igen, Philip túlságosan indulatos volt... túlságosan elfogult. Poirot gondolatban felidézte a jókedvű, gazdag férfit, aki golfozik, s pazarul berendezett háza van. Milyen érzések tölthették el igazában Philip Blake-et tizenhat évvel ezelőtt? 
 	Angela Warren még mindig beszélt: 
 	- N e m értem a dolgot. Ugyanis szerelmi ügyekben nem vagyok járatos... kívül esnek érdeklődési körömön. Csak azért tartottam érdemesnek elmondani ezt önnek, h á t h a . . . 
 	hátha valamiképpen összefüggésben van a történtekkel. 
 	
 	MÁSODIK KÖNYV 
 	
 	 Philip Blake beszámolója 
 	(A kézirathoz mellékelt kísérőlevél) Kedves Monsieur Poirot! 
 	Ígéretemhez híven mellékelten küldöm a beszámolót az Amyas Crale halálával kapcsolatos eseményekről. Kénytelen vagyok ismét hangsúlyozni, hogy ilyen hosszú idő múltán talán n e m mindenre emlékszem pontosan, de ami az eszembe jutott, igyekeztem a lehető legpontosabban papírra vetni. 
 	Őszinte híve 
 	Philip Blake 
 	JEGYZETEK A M Y A S CRALE 19.. SZEPTEM­
 	BERÉBEN TÖRTÉNT MEGGYILKOLÁSÁ­
 	NAK ELŐZMÉNYEIRŐL 
 	Az elhunyttal való barátságom nagyon régi keletű. Szomszédok voltunk, és az ő családja meg az enyém közt baráti viszony állt fenn. 
 	Amyas Crale több mint két évvel idősebb volt nálam. Gyermekkorunkban a szünidőben mindig együtt játszottunk, bár n e m egy iskolába jártunk. 
 	Régi ismeretségünkre való tekintettel nagymértékben feljogosítva érzem m a g a m , hogy tanúságot tegyek jelleméről és életszemléletéről. Egyben szeretném leszögezni, hogy az a feltevés, miszerint öngyilkosságot követett volna el, egyszerűen nevetséges bárki sze-179 
 	
 	m é b e n , aki Amyas Crale-t ismerte. Crale semmilyen körülmények között n e m vetett volna véget önkezével az életének. Nagyon is szeretett élni! Amit a védelem állított a tárgyaláson, hogy Crale-t elfogta a bűntudat, és hirtelen lelkifurdalásában mérget vett be, teljes képtelenség mindenki szemében, aki ismerte őt. Crale-nek, hogy úgy mondjam, nemigen volt bűntudata, s beteges bűntudata végképp n e m . Ráadásul rossz viszonyban élt a feleségével, és n e m hinném, hogy skrupulusai lettek volna az őt egyáltalán ki n e m elégítő házasság felbontásával kapcsolatban. 
 	Hajlandó volt gondoskodni az asszony, valamint a házasságukból született gyermek anyagi szükségleteiről, és biztos vagyok benn e , hogy bőkezűen meg is tette volna. Nagyon bőkezű ember volt, és egyébként is melegszívű, szeretetre méltó egyéniség. Nemcsak festőnek volt nagy, h a n e m embernek is, a barátai rajongtak érte. Tudtommal n e m volt egyetlen ellensége sem. 
 	Caroline Crale-t is régóta ismertem. Ismert e m már a házasságuk előtt is: sokszor járt és időzött Alderburyben. Meglehetősen ideges lány volt; n e m tudott uralkodni dühkitörésein. Vonzó teremtés volt ugyan, de n e m vitás, hogy olyan valaki, akivel nehéz együtt élni. 
 	Szinte azonnal kimutatta rajongását Amyas iránt. N e m h i n n é m , hogy Amyas csakugyan mélyen beleszeretett volna. De gyakran találkoztak; a lány, mint említettem, vonzó teremtés volt, s végül is eljegyezték egymást. 
 	Amyas Crale legjobb barátai meglehetősen 180 
 	
 	nehezteltek e házasság miatt, mivel úgy érezték, hogy Caroline nagyon n e m hozzá való. 
 	Ez házasságuk első néhány évében bizonyos feszültségeket idézett elő Crale felesége és Crale barátai közt, de Amyas hűséges barátnak bizonyult, n e m volt hajlandó felesége kedvéért lemondani régi barátairól. Néhány év múltán ismét helyreállt közte és köztem a régi jó viszony, és gyakran ellátogattam Alderburybe. Hadd tegyem még hozzá, hogy én lettem kislányuk, Carla keresztapja. Azt hiszem, ez egyrészt bizonyítja, hogy Amyas engem tekintett legobb barátjának, másrészt felhatalmaz arra, hogy egy olyan ember n e vében beszéljek, aki maga már nem tud beszélni. 
 	Hogy azokra az eseményekre térjek, a m e lyekről felkérésre be kell számolnom, a bűntény előtt öt nappal érkeztem Alderburybe (egy régi naplóm szerint). Vagyis szept. 13-án. 
 	Azonnal megéreztem, hogy valami feszültség van a levegőben. Alderburyben tartózkodott Miss Elsa Greer is; akkor festette az arcképét Amyas. 
 	Miss Greerrel ekkor találkoztam először személyesen, de a létezéséről már t u d t a m . 
 	Amyas éppen egy hónappal előbb áradozott róla. Egy csodálatos lánnyal találkozott, m o n d t a . Olyan lelkesen beszélt róla, hogy tréfásan meg is jegyeztem: „Vigyázz, öregem, mert megint elveszted a fejed." Erre azt m o n d t a , hogy ne beszéljek ostobaságokat; csak lefesti a lányt; személyes vonzalmat n e m érez iránta. „Hiszi az ördög! - feleltem. -
 	Ezt már nemegyszer hallottam tőled." „Ez 181 
 	
 	más eset" - válaszolta, mire én elég cinikusan megjegyeztem: „Mindig az!" Amyas erre nagyon aggodalmas képet vágott. „Nem értesz - m o n d t a . - Még egész kislány. Szinte még gyerek." Hozzátette, hogy ennek ellenére nagyon modern gondolkozású, nincs benne semmiféle régimódi előítélet. „Tisztességes, természetes és a végtelenségig bátor!" 
 	N e m m o n d t a m ugyan ki, de m a g a m b a n azt gondoltam, hogy Amyas ezúttal kétségtelenül csúnyán kifogta. Néhány hét múlva már hallottam bizonyos megjegyzéseket. 
 	Például, hogy „az a Qreer lány teljesen meghabarodott". Erre valaki megjegyezte, hogy ez azért már túlzás Amyas részéről, ha tekintetbe vesszük, milyen fiatal a lány, mire egy harmadik kuncogni kezdett, és kijelentette, hogy Elsa Greer nagyon is tudja, mit csinál. 
 	Még elhangzott néhány megjegyzés, például hogy a lány dúsgazdag, mindig megkapott mindent, amire csak vágyott, meg hogy „a lány ül a nyeregben". Valaki szóba hozta, hogy mi lehet Crale feleségének a véleménye a dologról... s mindjárt el is hangzott a válasz, hogy már hozzászokhatott az ilyesmihez, de az illetőt lehurrogták, mondván, hogy úgy hallották, az asszony pokolian féltékeny, és olyan lehetetlenné teszi Crale életét, hogy a férfinak joga van néha kirúgni a hámból. 
 	Mindezt azért említem meg, mert azt hiszem, lényeges tisztán látnunk, mi volt a helyzet odaérkezésem előtt. 
 	Alig vártam, hogy láthassam a lányt... feltűnően csinos volt és rendkívül vonzó... és be kell vallanom, elég rosszmájúan mulattam 182 
 	
 	rajta, mikor láttam, hogy Caroline valóban nagyon mérges. 
 	Amyas Crale sem volt olyan jókedvű, mint máskor. Bár annak, aki n e m ismerte eléggé, ugyanolyannak tűnhetett fel a modora. Én azonban, aki nagyon is jól ismertem, azonnal észrevettem rajta a feszültség jeleit, bizonytalankodását, szórakozottságát, s általában azt, hogy ideges. 
 	Noha mindig hajlamos volt a szeszélyesség-re, ha festett, feszült lelkiállapotának ezúttal n e m csupán a kép volt az oka, amelyen dolgozott. Nagyon megörült n e k e m , s mihelyt magunkra maradtunk, így szólt: „Hál' istennek, hogy itt vagy, Phil. Négy nővel lakni együtt: elég ahhoz, hogy meggabalyodjon az ember. Hamarosan a bolondokházába kerülök." 
 	A légkör kétségtelenül feszült volt. Mint m o n d t a m már, Caroline szemmel láthatólag dühös volt a dolog miatt. A maga udvarias, jól nevelt modorában szinte hihetetlenül goromba volt Elsával... anélkül, hogy egyetlen sértő szót kiejtett volna. Elsa viszont nyíltan és botrányosan gorombáskodott Caroline-nal. 
 	Ő kerekedett felül, és ennek tudatában is volt... s mivel n e m részesült jó nevelésben, minden aggály nélkül, nyíltan kimutatta rossz modorát. Ennek az lett az eredménye, hogy Crale, amikor éppen n e m festett, többnyire Angélával, Caroline húgával marakodott. 
 	Noha sokat kötekedtek és veszekedtek, rendszerint jóban szoktak lenni, ezúttal azonban Amyas minden szavában és cselekedetében volt valami tüske, és mindketten csakugyan 183 
 	
 	kölcsönösen egymás idegeire mentek. A társaság negyedik tagja a nevelőnő volt. „Mogorva banya - Amyas csak így nevezte. -
 	Citál, mint a bűnét. Csak ül, összeszorított ajakkal, és szünet nélkül utál." 
 	Ekkor mondta azt is: 
 	-A fene essen valamennyi n ő b e ! Ha egy férfi békességet akar, messze kerülje el őket! 
 	- N e m lett volna szabad megnősülnöd -
 	m o n d t a m én neki. - Te az a fajta férfi vagy, akinek n e m szabad vállalnia semmiféle családi köteléket. 
 	Azt felelte rá, hogy erről már késő beszélni. Hozzátette, hogy Caroline bizonyára csak örülni fog, ha megszabadul tőle. Ez volt az első utalás arra, hogy valami rendkívüli esemény van készülőben. 
 	- Mit akarsz ezzel mondani? - kérdeztem. -
 	Hát csakugyan komoly a dolog a szép Elsá-
 	val? 
 	Szinte nyögve felelte: 
 	- Ugye,  tényleg szép? Néha azt kívánom, bár sose találkoztam volna vele. 
 	- Ide figyelj, cimbora - feleltem rá -, fékezd magad! Csak n e m akarsz még egyszer megnősülni? 
 	Rám nézett és nevetett. - Te könnyen beszélsz. Én sem tudom békén hagyni a nőket... 
 	egyszerűen képtelen vagyok rá... de ha tudn á m is, ők n e m hagynának békén! - Aztán megvonta széles vállát, és rám vigyorgott: -
 	E h , remélem, a végén minden rendbe jön. 
 	És el kell ismerned, hogy a kép valóban jó! 
 	Az Elsáról festett portréra célzott, s noha n e m sokat értettem a festészethez, még én is 184 
 	
 	meg t u d t a m állapítani, hogy rendkívül h a t á sos mű lesz belőle. 
 	Festés közben Amyasból szinte más e m ber lett. N o h a morgott, nyögött, a homlokát ráncolta, éktelenül káromkodott, s n é h a elhajította az ecsetjeit, igazából végtelenül boldog volt. 
 	A nők közt uralkodó ellenséges légkör csak akkor m e n t az idegeire, ha felment étkezni a házba. Az ellenségeskedés szept. 17-én kulminált. Már az ebéd is rendkívül kínos volt. 
 	Elsa - igazán azt hiszem, csak ez a szó illik rá - határtalanul  pimasz volt! Levegőnek nézte Caroline-t, s állandóan Amyasszal társalgott, mintha csak ők ketten lettek volna a szobában. Caroline derűsen, jókedvűen beszélgetett velünk, többiekkel, ügyesen m ó d ját ejtve, hogy jó néhány teljesen ártatlanul hangzó megjegyzése fullánkos legyen. Ő 
 	n e m volt olyan őszintén gúnyos, mint Elsa Greer... Caroline minden megjegyzése burkolt volt, inkább csak sejtette a dolgokat, de n e m m o n d t a ki. 
 	A feszültség akkor érte el tetőpontját, amikor ebéd után a szalonban megittuk a kávét. 
 	Én néhány megjegyzést tettem egy fényezett bükkfából faragott fejre - nagyon érdekes mű volt -, s Caroline megszólalt: - Egy fiatal norvég szobrász alkotása. Amyas meg én rendkívül csodáljuk a művészetét. Reméljük, a jövő nyáron meglátogatjuk. - Vagyis burkoltan leszögezte, hogy ő van birtokon belül. 
 	Ez azonban már sok volt Elsának. Sose engedte el a füle mellett a kihívó megjegyzéseket. Várt egy-két percig, aztán megszólalt 185 
 	
 	tisztán csengő, kicsit túlságosan is nyomatékos hangján: - Ez nagyon bájos szoba volna, ha megfelelően lenne berendezve. Túl sok benne a bútor. Ha majd én lakom itt, minden vacakot kidobok, csak egy-két rendes darabot tartok meg. S azt hiszem, rézszínű függönyt csináltatok... hogy az alkonyi nap sugarai megcsillanjanak rajta a nagy nyugati ablakon. - Felém fordult, és megkérdezte: - Mit gondol, ugye hangulatos lesz? 
 	N e m volt időm felelni. Megszólalt Caroline, a hangja lágy volt és selymes, és - csak így tudom jellemezni - fenyegető. Azt kérdezte: 
 	- Talán meg akarod vásárolni ezt a házat, Elsa? 
 	- N e m lesz rá szükség, hogy megvásároljam - felelte Elsa. 
 	- Hogy érted ezt? - kérdezte Caroline. Már nem volt lágy a hangja. Keményen, fémesen csengett. 
 	Elsa nevetett. - Muszáj alakoskodnunk? -
 	kérdezte. - Ugyan már, Caroline, tudod te jól, hogyan értem! 
 	- Sejtelmem sincs róla - mondta Caroline. 
 	Elsa azt m o n d t a rá: - Ne csinálj úgy, mintha nem tudnál semmiről. Amyas meg én szeretjük egymást. Ez nem a te házad. Az övé. És ha összeházasodunk, én fogok itt élni vele! 
 	- Úgy látszik, megőrültél - m o n d t a Caroline. 
 	- Ugyan, dehogyis őrültem meg, drágám, tudod te azt jól - felelte Elsa. - Sokkal egyszerűbb volna, ha őszinték lennénk egymáshoz. 
 	Amyas meg én szeretjük egymást... s te ez-186 
 	
 	zel már régóta tisztában vagy. S csak egyet tehetsz. Vissza kell adnod a szabadságát. 
 	- Egy szavadat sem hiszem - jelentette ki Caroline. 
 	De n e m volt meggyőző a hangja. Elsa érzékeny pontján találta. 
 	Abban a pillanatban lépett a szobába Amyas Crale, mire Elsa nevetve azt m o n d t a : 
 	- Ha nekem n e m hiszel, kérdezd meg őt. 
 	- Meg is teszem - felelte Caroline. 
 	Pillanatnyi szünet nélkül folytatta: 
 	- Amyas! Elsa azt mondja, hogy feleségül akarod venni. Igaz ez? 
 	Szegény Amyas! Őszintén sajnáltam. Ostoba érzés, ha ilyen kínos helyzetbe kényszerítik az embert. Lángvörösre gyúlt az arca, és megdühödött. Elsához fordult, és ingerülten megkérdezte, hogy mi az ördögnek kellett fecsegnie. 
 	- Tehát igaz? - kérdezte Caroline. 
 	Amyas n e m szólt semmit, csak állt, s ujját az inge gallérjába dugva végighúzta a nyaka körül. Mindig ezt csinálta, ha zavarban volt, akár egy kis kölyök. Aztán megszólalt... 
 	igyekezett méltóságteljes, parancsoló h a n gon beszélni... de persze n e m nagyon sikerült szegénynek: 
 	- Nincs kedvem tárgyalni róla. 
 	- Pedig tárgyalnunk  kell} - jelentette ki Caroline. 
 	Elsa közbeszólt: 
 	- Szerintem csak akkor járunk el becsületesen, ha Caroline-nal közöljük a dolgot. 
 	- Igaz, Amyas? - ismételte meg a kérdést Caroline, nagyon nyugodtan. 
 	187 
 	
 	Amyason látszott, hogy kicsit szégyelli magát. A férfiak mindig szégyellik magukat, ha egy nő sarokba szorítja őket. 
 	- Felelj, kérlek. Tudnom kell - folytatta Caroline. 
 	Amyas felkapta a fejét... szinte úgy, mint a bika az arénában. Fölcsattant: 
 	-Igaz hát... de most nincs kedvem tárgyalni róla. 
 	Azzal sarkon fordult, és nagy léptekkel elhagyta a szobát. U t á n a m e n t e m . N e m óhajtottam a nőkkel maradni. A teraszon utolért e m . Káromkodott. Senki m á s olyan szívből nem tudott káromkodni. Aztán dühöngeni kezdett: 
 	- M é r t kellett fecsegnie? Mi az ördögnek kellett jártatnia a száját? Csak olajat öntött a tűzre! Márpedig nekem be kell fejeznem azt a képet... hallod, Phil? A legjobb művem! Soha életemben nem csináltam jobbat! És két bolond nő el akarja fuseráltatni velem! 
 	Aztán egy kicsit lecsillapodott, és kijelentette, hogy a nők mindig elvetik a sulykot. 
 	Önkéntelenül elmosolyodtam. 
 	- De hát a fenébe is, pajtás, ezt csakis m a gadnak köszönheted! 
 	- N e m t u d o m . . . - m o n d t a , és keservesen felnyögött. Aztán hozzátette: - De el kell ismerned, Phil, hogy egyetlen férfit se lehetne hibáztatni, hogy elveszti e miatt a lány miatt a fejét. Ezt még Caroline-nak is meg kellene értenie. 
 	Megkérdeztem, mi lesz akkor, ha Caroline megmakacsolja magát, és n e m lesz hajlandó válni. 
 	188 
 	
 	De akkor már másutt járt az esze. Megismételtem a kérdést, mire szórakozottan így felelt: 
 	- Caroline sose lenne képes gyűlölködni. 
 	Te ezt n e m érted, öregem. 
 	- Aztán meg ott a gyerek - figyelmeztettem. 
 	Megragadta a k a r o m a t . 
 	- Phil, öreg fiú, t u d o m , hogy jót akarsz, de ne károgj már, mint a varjú. El t u d o m én intézni az ügyeimet. Minden szépen rendbe jön. Majd meglátod. 
 	Ilyen volt Amyas mindvégig: tökéletesen alaptalanul a végsőkig optimista. Vidáman hozzátette: 
 	- F e n e essen az egész b a n d á b a ! 
 	N e m t u d o m , folytattuk volna-e a beszélgetést, csak azt, hogy néhány perc múlva Caroline lebegett végig a teraszon. Kalappal a fején. F u r c s a , széles karimájú, s ö t é t b a r n a , elég csinos kalap volt. 
 	Odaszólt Amyasnak, szokott hangján, mintha mi se történt volna: 
 	-Vesd le azt a festékes kabátot, Amyas. 
 	Átmegyünk Meredithhez teázni... Elfelejtetted? 
 	Amyas csak nézett, s kicsit dadogva felelte: 
 	- E l é n . . . csakugyan. I... igen, persze, átmegyünk. 
 	- Akkor eredj, és próbáld rendbe hozni magad - folytatta az asszony -, úgy nézel ki, mint egy rongy szedő. 
 	A hangja egészen természetes volt ugyan, de n e m nézett a férjére. Továbbment egy dá-
 	liaágyás felé, és letört néhány szál elvirágzott dáliát. 
 	189 
 	
 	Amyas lassan megfordult, és bement a házba. 
 	Caroline meg társalogni kezdett velem. 
 	Sokat fecsegett. Hogy vajon meddig tart még a jó idő. S vajon lesz-e az idén makréla, s ha igen, Amyas, Angela meg én elmehetnénk horgászni. Bámulatosan viselkedett, kénytelen voltam elismerni. 
 	De - szerintem - éppen ebből látszik, hogy milyen nő volt. Óriási akaraterővel rendelkezett, és tökéletesen tudott uralkodni magán. 
 	Fogalmam sincs róla, hogy akkor már elhatározta-e, hogy megöli Amyast... Nem lennék meglepve. Képes volt gondosan, szenvtelenül, teljesen tiszta fővel könyörtelen terveket szőni. 
 	Caroline Crale nagyon veszedelmes nő 
 	volt. Már akkor rá kellett volna eszmélnem, hogy esze ágában sincs annyiban hagyni a dolgot. De hát bolond fejjel azt hittem, hogy elhatározta: beletörődik az elkerülhetetlenbe... vagy talán azt gondolja, hogy ha ezentúl is úgy viselkedik, ahogy szokott, Amyas esetleg megváltoztatja a szándékát. 
 	Hamarosan kijöttek a házból a többiek is. 
 	Elsa arca kihívó volt... s egyúttal diadalmas. 
 	Caroline tudomást sem vett róla. Az igazság az, hogy Angela mentette meg a helyzetet. 
 	Miközben kijött, erélyesen bizonygatta Miss Williamsnek, hogy ő ugyan senki kedvéért nem vesz fel másik szoknyát. Annak, ami rajta van, semmi baja... a jó öreg Meredithnek mindenesetre jó lesz... úgyse vesz észre soha semmit. 
 	Végre elindultunk. Caroline Angéla mellett m e n t , én Amyas mellett. Elsa meg egyedül... mosolyogva. 
 	190 
 	
 	En sose tartoztam a bámulói közé - túlságosan erőszakos típus -, de el kell ismern e m , hogy aznap délután hihetetlenül szép volt. Mint minden n ő , ha elérte, amit akart. 
 	A délután eseményeire, sajnos, n e m emlékszem egészen tisztán. Minden olyan ködös. Arra azért emlékszem, hogy az öreg Merry kijött elénk. Azt hiszem, először körbejártuk a kertet. Arra is emlékszem, hogy hosszú vitát folytattam Angelával a patkányfogó terrierek idomításáról. A leány hihetetlen mennyiségű almát megevett, s rá akart venni, hogy egyem én is. 
 	Amikor visszaérkeztünk a házhoz, a hatalmas cédrusfa alatt teáztunk. Emlékszem, Merry nagyon feldúltnak látszott. Vagy Caroline, vagy Amyas m o n d h a t o t t neki valamit. 
 	Bizonytalan pillantásokat vetett Caroline-ra, aztán Elsára bámult. Látszott az öreg fiún, hogy alaposan meg van zavarva. Caroline persze örült, hogy többé-kevésbé pórázon tartja Mereditht, a rajongó hódolót, aki soha, de soha n e m merészkedne túl messze. Ilyen nő volt. 
 	Tea után Meredith sietett néhány szót váltani velem. 
 	- I d e figyelj, Phil! Amyas ezt  nem teheti meg! 
 	Én azt m o n d t a m : 
 	- Pedig meg fogja tenni. 
 	- N e m hagyhatja el a feleségét meg a gyerekét ezért a lányért! Jóval idősebb nála. A lány n e m lehet több tizennyolc évesnél. 
 	Közöltem vele, hogy Miss Greer húszéves, és tökéletesen járatos a világ dolgaiban. 
 	191 
 	
 	- Mindenesetre kiskorú. N e m tudhatja, mit csinál. 
 	Szegény öreg Meredith! A régimódi lovag. 
 	- Ne aggódj, öregem. A lány tudja, mit csinál, és örömét leli benne! 
 	Mindössze ennyit volt módunkban beszélgetni. Merryt valószínűleg az izgatja, gondoltam m a g a m b a n , hogy Caroline-ból elhagyott feleség lesz. Mihelyt kimondják a válást, az asszony esetleg arra számít, hogy hűséges Dobbinja elveszi. Márpedig a reménytelen szerelmes szerepe jobban áll neki, villant át az agyamon. Be kell vallanom: a dolognak ezen a részén remekül szórakoztam. 
 	Furcsa, de Meredith laboratóriumában tett látogatásunkra alig emlékszem. Boldog volt, ha megmutogathatta valakinek a kotyvalé-
 	kait. A m a g a m részéről mindig unalmasnak találtam a laborlátogatást. Valószínű, hogy a többiekkel együtt én is ott voltam, amikor előadást tartott a koniin hatásáról, de biztos n e m vagyok b e n n e . N e m láttam, hogy Caroline ellopta a mérget. Mondtam már: nagyon ügyes nő volt. Arra viszont emlékszem, amikor Meredith felolvasta Platónból a Szókratész halálát leíró részletet. Nagyon u n t a m . 
 	Mindig u n t a m a klasszikusokat. 
 	Az aznap történtekből többre már nem is nagyon emlékszem. Azt t u d o m , hogy Amyas és Angela csúnyán összeveszett, s mi többiek ennek csak örültünk. Legalább n e m került sor egyéb cirkuszra. Angela a végén dühösen elrohant lefeküdni. Olyanokat m o n dott, hogy: a) ezt még csúnyán visszafizeti Amyasnak; b) kívánja, hogy Amyas dögöl-192 
 	
 	jön meg; c) reméli, hogy leprában fog megdögleni, alaposan rászolgált; d) nőjön kolbász az orrára, mint a mesében, és ne tudjon megszabadulni tőle. Mikor eltűnt, önkéntelenül kitört mindnyájunkból a nevetés, olyan mulatságos volt a jókívánságoknak ez az egyvelege. 
 	Röviddel utána Caroline is lefeküdt. Eltűnt Miss Williams is; követte növendékét. Amyas meg Elsa kettesben kimentek a kertbe. Nyilvánvaló volt, hogy rám semmi szükség. Elindultam hát magányosan kóborolni. G y ö nyörű éjszaka volt. 
 	Másnap későn m e n t e m le reggelizni. Az ebédlőben nem volt egy lélek sem. Érdekes, mikre emlékszik az ember. Tisztán emlékszem például a szalonnás vese ízére. Kitűnően volt elkészítve. Jó fűszeresen. 
 	Aztán elindultam, hogy keressek valakit. 
 	Kimentem a házból, n e m láttam senkit, rágyújtottam egy cigarettára, aztán összeakadt a m Miss Williamsszel: Angelát kereste, aki szokása szerint meglépett, mert meg kellett volna varrnia egy elszakadt szoknyát. Visszam e n t e m a hallba, és arra lettem figyelmes, hogy Amyas és Caroline a könyvtárszobában veszekszik. Nagyon hangosak voltak. Hallott a m , amikor az asszony é p p e n azt m o n d t a : 
 	- Te meg a nőid! A legszívesebben megölnélek. Egy szép n a p o n meg is teszem! -
 	Amyas erre azt m o n d t a : - Ne szamárkodj, Caroline. - Mire az asszony: - Komolyan gondolom, Amyas! 
 	N o s , n e m volt kedvem tovább hallgatni. 
 	Kimenten a hallból. Elindultam a teraszon az ellenkező irányba, és Elsára b u k k a n t a m . 
 	193 
 	
 	Az egyik nyugszékben üldögélt. A szék pontosan a könyvtárszoba ablaka alatt állt, az ablak meg tárva-nyitva. Gondolom, egy szó sem kerülte el a figyelmét abból, ami odabent elhangzott. Amikor meglátott, fel­
 	állt, hidegen, mint egy jégcsap, és elém jött. 
 	Megfogta a karomat: 
 	- Ugye milyen gyönyörű napunk van? 
 	Neki kétségtelenül gyönyörű volt! Ezt a kegyetlen teremtést! De n e m : azt hiszem, csak őszinte volt, minden képmutatás nélkül. Őt csak az érdekelte, amit meg akart szerezni. 
 	Körülbelül öt perce álltunk és beszélgettünk a teraszon, amikor becsapódott a könyvtárszoba ajtaja, és megjelent Amyas. Lángvörös volt az arca. 
 	Fesztelenül megfogta Elsa vállát. 
 	- Gyerünk, ideje dolgoznunk. Szeretném folytatni azt a képet. 
 	- Kérlek - m o n d t a a lány. - Csak fölmegyek egy pulóverért. Hűvös a szél. 
 	Bement a házba. 
 	Kíváncsian vártam, m o n d - e valamit Amyas, de n e m sokat m o n d o t t . Csak ennyit: - Ezek a nők! 
 	- Fel a fejjel, pajtás! - feleltem rá. 
 	Aztán n e m is szólt többet egyikünk sem. 
 	N é m á n álltunk, míg Elsa ismét kijött a házból. 
 	Ők lementek a bástyakertbe, én meg be a házba. Caroline a hallban állt. Azt hiszem, észre se vett. Szokott így viselkedni n é h a . 
 	Mintha n e m lett volna jelen... vagy teljesen önmagával lett volna elfoglalva. Csak mo--
 	194 
 	
 	tyogott valamit. N e m n e k e m . . . ö n m a g á n a k . 
 	Csak néhány szót csíptem el: 
 	- Ez azért már kegyetlenség... 
 	Ennyit m o n d o t t . Aztán elment mellettem, föl az emeletre, de mintha még akkor se vett volna észre... olyan volt, mint akinek látomása van, s csak arra figyel. Ami engem illet, azt hiszem (határozottan persze n e m állíthat o m ) , hogy akkor m e n t fel a méregért, és akkor határozta el magát arra, amit tett. 
 	És épp abban a pillanatban szólalt meg a telefon. Vannak házak, ahol megvárja az e m ber, hogy valamelyik cseléd vegye fel, de én olyan gyakran voltam Alderburyben, hogy többé-kevésbé családtagnak számítottam. 
 	Felvettem a kagylót. 
 	Meredith bátyám jelentkezett. Merry éktelenül fel volt dúlva. Előadta, hogy benézett a laboratóriumba, és a koniines üveg majdnem üres. 
 	Szükségtelen mindazt elismételnem, amit -
 	ma már tudom - tennem kellett volna. A dolog olyan elképesztő volt, hogy - én hülye - zavarba estem. Meredith a vonal másik végén rémülten hebegett. Lépteket hallottam a lépcsőn, így aztán csak erélyesen utasítottam Merryt, hogy azonnal jöjjön át. 
 	Elébe m e n t e m . Ha n e m ismerné a terepet, az egyik birtokról a másikra úgy lehet a legegyszerűbben átjutni, hogy átevez az ember egy kis öblön. Lementem az ösvényen a kis mólóhoz, ahol a csónakokat tartották. Útközben elhaladtam a bástyakert alatt. Tisztán hallottam Elsa és Amyas hangját: miközben Amyas festett, beszélgettek. Vidám, 195 
 	
 	gondtalan hangon. Amyas azt m o n d t a , hogy elképesztően meleg van (szeptemberhez képest csakugyan nagyon meleg volt), Elsa meg azt, hogy ott, ahol ül - mármint az oromzaton -, hideg szél f ú j a t e n g e r felől. S 
 	hozzátette: „Már egészen megmerevedtem az üléstől. N e m pihenhetnék egy kicsit, drágám?" Mire Amyas rákiabált: „Szó sincs róla. Maradj a helyeden. Kibírod. És most jól megy a m u n k a , vedd tudomásul!" Még hallottam, hogy Elsa azt mondja: „Te szörnyeteg", és nevet hozzá, aztán a többit már n e m hallottam. 
 	Meredith már nagyban evezett a túlsó part felől. Megvártam. Megkötötte a csónakot, és feljött a lépcsőn. Falfehér volt és izgatott. 
 	- Te okosabb vagy nálam, Phil - m o n d t a . -
 	Mit csináljak? Az a méreg nagyon veszedelmes. 
 	- Biztos, hogy loptak belőle? - kérdeztem. 
 	Meredith ugyanis mindig meglehetősen határozatlan fickó volt. Talán ezért is n e m vettem olyan komolyan a dolgot, mint kellett volna. Kijelentette, hogy egészen biztos. Előző délután tele volt az üveg. 
 	- És halvány sejtelmed sincs róla, ki lophatta el? - kérdeztem. 
 	Azt felelte, hogy nincs, és megkérdezte, szerintem ki lehetett. Valamelyik cseléd? Lehetséges, feleltem, de n e m valószínű. Hiszen mindig kulcsra zárta az ajtót, n e m ? Mindig, felelte, aztán hosszas magyarázkodásba kezdett, hogy az alsó ablakot néhány hüvelyk-nyire nyitva találta. Talán ott hatolt be valaki. 
 	196 
 	
 	- Besurranó tolvaj? - kérdeztem szkeptikusan. - Úgy érzem, Meredith, hogy csúnyább dologról van itt szó. 
 	Megkérdezte, mire gondolok. Ha bizonyos benne, hogy nem téved, feleltem, lehetséges, hogy Caroline lopta el a koniint, mert meg akarja mérgezni Elsát... de az is lehet, hogy Elsa: így akarja eltenni láb alól Caroline-t, és szabaddá tenni az igaz szerelem útját. 
 	Meredith megborzongott. Kijelentette, hogy ez képtelenség, ilyesmi csak regényekben fordul elő, n e m lehet igaz. Mire én azt m o n d t a m : - N o s , a méreg eltűnt. Mi m á s magyarázatot találsz rá? - Természetesen nem talált semmit. Tulajdonképpen ugyanazt gondolta, amit én, csak n e m szívesen nézett szembe a ténnyel. 
 	- Mit csináljunk? - kérdezte ismét. 
 	Én átkozott hülye meg azt m o n d t a m rá: -
 	Alaposan meg kell gondolnunk. Vagy mindnyájuk jelenlétében be kell jelentened, hogy a méreg eltűnt, vagy négyszemközt kell elővenned Caroline-t, és meg kell gyanúsítanod, hogy ő lopta el. Ha meggyőződsz róla, hogy semmi köze a dologhoz, ugyanígy kell eljárnod Elsával. - Ő erre azt m o n d t a : - Egy ilyen fiatal lány? Ő n e m lophatta el. - Mire én kijelentettem, hogy én azért n e m hagynám ki a számításból. 
 	Beszélgetés közben elindultunk az ösvényen a ház felé. Utolsó megjegyzésem után jó néhány másodpercig egyikünk sem szólt egy szót sem. Ismét megkerültük a bástyakertet, s Caroline hangjára figyeltem fel. 
 	197 
 	
 	Azt gondoltam, talán már hármasban veszekszenek, de csak Angeláról folyt a vita. 
 	Caroline tiltakozott: - Kegyetlenség lenne így bánni ezzel a lánnyal - m o n d t a . Amyas valami türelmetlen megjegyzést tett. Aztán a kertajtó épp akkor nyílt ki, amikor egy m a gasságba kerültünk vele. Amyas láthatólag meghökkent egy kicsit, mikor észrevett minket. Caroline jött ki. - Hello, Meredith! - üdvözölte a bátyámat. - É p p arról vitatkozunk, hogy küldjük-e intézetbe Angelát. Én n e m vagyok egészen biztos b e n n e , hogy jót tesz neki. - Amyas közbeszólt: - Kár olyan nagy hűhót csinálni miatta! S e m m i baja n e m lesz, s a legjobb módja, hogy megszabaduljunk tőle. 
 	Elsa épp akkor szaladt lefelé az ösvényen a ház felől. Valami piros kötött holmi volt a kezében. Amyas zsörtölődött. 
 	- Gyere már, és ülj pózba. Semmi kedvem vesztegetni az időt. 
 	Azzal visszament a festőállványához. Észrevettem, hogy tántorog egy kicsit, s gondolt a m , hogy talán sokat ivott. Egy férfi képes ilyesmire, ha ekkora körülötte a cirkusz. 
 	Megint zsörtölődni kezdett. 
 	- Átkozottul meleg ez a sör. Miért n e m lehet egy kis jeget tartani idelenn? 
 	- Majd küldök le jégbe hűtött sört - m o n d ta Caroline Crale. 
 	- Kösz - dörmögte Amyas. 
 	Aztán Caroline becsukta a bástyakert ajtaját, és feljött velünk a házba. Mi leültünk a t e raszon, ő meg b e m e n t . Körülbelül öt perc múlva megjelent Angela két üveg sörrel meg 198 
 	
 	néhány pohárral. Nagy meleg volt, örültünk hát a hideg sörnek. Neki is láttunk, amikor Caroline m e n t el mellettünk. Nála is egy üveg sör volt, azt m o n d t a , Amyasnak viszi. 
 	Meredith felajánlotta, hogy leviszi ő, de Caroline ragaszkodott hozzá, hogy maga vigye le. Azt hittem, én hülye, hogy puszta féltékenységből. Hogy n e m bírja, ha azok kettesben vannak lenn! Azért ment le már előbb is azzal a szánalmas ürüggyel, hogy beszéljék meg Angela elutazását. 
 	Elindult lefelé a zegzugos ösvényen... s Meredith meg én utánanéztünk. Még mindig n e m határoztunk semmit, s Angela már kiabált, hogy menjek le vele fürödni. Sehogy se sikerült Meredithszel négyszemközt maradnunk. Csak annyit m o n d t a m neki: - Majd ebéd u t á n . - Bólintott. 
 	Aztán elmentem Angelával fürödni. Jó nagyot úsztunk... át az öblön meg vissza, utána meg kifeküdtünk a sziklára napozni. Angela meglehetősen hallgatag volt, és én nem bánt a m . Elhatároztam, hogy rögtön ebéd után félrevonom Caroline-t, és nyíltan megvádolom, hogy ellopta a mérget. Semmi értelme Meredithre bízni a dolgot... n e m volna hozzá ereje. N e m , majd beszélek én az asszonnyal, u t á n a vagy kénytelen lesz visszaadni a mérget, vagy n e m meri felhasználni. Ahogy jobban átgondoltam a dolgot, biztos voltam b e n n e , hogy csak Caroline vehette el a mérget. Elsa túlságosan okos és kemény volt ahhoz, semhogy mérgekkel pepecseljen. Határozott teremtés, és vigyáz a bőrére. Caroline-t veszedelmesebb anyagból gyúrták... 
 	199 
 	
 	kiegyensúlyozatlan volt, könnyen elragadták az ösztönei, és határozottan neurotikus. De a lelkem mélyén még mindig ott bujkált az érzés, hogy hátha Meredith téved. Vagy talán valamelyik cseléd babrált az üvegek közt, kiöntötte a mérget, aztán n e m merte bevallani. A mérgezést annyira színpadiasnak érzi az ember, hogy n e m is tud hinni b e n n e . 
 	Amíg m e g n e m történik. 
 	Elég későn pillantottam rá az ó r á m r a , úgyhogy Angela meg én a szó szoros értelmében futva m e n t ü n k fel ebédelni. A többiek már az asztalnál ültek - csak Amyas n e m , ő 
 	lenn m a r a d t a bástyakertben, és festett. 
 	Máskor is megcsinálta, és én azt gondoltam, hogy ma különösen jól tette. Alighanem igen kínos lett volna együtt ebédelni. 
 	A kávét a teraszon ittuk meg. Bár jobban vissza tudnék emlékezni, milyen volt és hogy viselkedett Caroline. Egyáltalán n e m látszott izgatottnak. Még ma is az az érzésem, hogy inkább csöndes volt és kicsit szomorú. Micsoda sátán volt az az asszony! 
 	Mert csak egy sátán képes hidegvérrel megmérgezni egy embert. Ha ott lett volna egy revolver, s azt kapja fel, hogy lelője... 
 	hát azt még meg lehetett volna érteni. De ilyen hidegvérrel, előre megfontoltan, bosz-szúszomjasan megmérgezni valakit... Ráadásul ilyen nyugodtan és kiegyensúlyozottan! 
 	Felállt, és a lehető legtermészetesebb hangon bejelentette, hogy leviszi Amyasnak a kávéját. S ugyanakkor tudta - tudnia kellett! -, hogy már holtan fogja találni. Miss Williams is vele m e n t . Már n e m emlékszem, 200 
 	
 	hogy Caroline kérésére-e vagy s e m . De azt hiszem, igen. 
 	A két nő együtt indult el. N e m sokkal később Meredith is elballagott. Már éppen valami ürügyön törtem a fejem, hogy u t á n a m e h e s sek, amikor futva jött visszafelé az ösvényen. 
 	Szürke volt az arca. 
 	-Orvost... gyorsan... Amyas... 
 	Felugrottam. 
 	- Beteg... vagy haldoklik? 
 	- Attól félek, hogy már meg is halt... - felelte Meredith. 
 	Elsáról pillanatnyilag meg is feledkeztünk. 
 	De hirtelen nagyot sikoltott. Mintha egy sziréna sivított volna fel. 
 	- Meghalt? Meghalt? - kiáltotta. Aztán elrohant. El se t u d t a m képzelni, hogy valaki így tudjon szaladni... mint egy szarvas... 
 	mint egy sebzett állat. S mint egy bosszúszomjas fúria. 
 	- Menj utána - lihegte Meredith. - Én addig telefonálok. Menj u t á n a . Ki tudja, mit művel? 
 	u t á n a is m e n t e m . . . és nagyon jól t e t t e m . 
 	Könnyen megölhette volna Caroline-t. Sose láttam még ekkora fájdalmat és ilyen féktelen dühöt. Lehámlott róla a jó modor és a jól-neveltség m á z a . Megmutatkozott, hogy az apja meg a nagyapja molnárlegény volt. 
 	Elvették tőle a szeretőjét... visszaváltozott egyszerű ösztönlénnyé. A legszívesebben a tíz körmével esett volna Caroline arcának, kitépte volna a haját, áthajította volna a mellvéden. Ki tudja, miért, azt hitte, hogy Caroline leszúrta Amyast. Persze fogalma sem volt róla, hogyan történt. 
 	
 	En fogtam le a lányt, aztán Miss Williams vigyázott rá. Nagyszerű nő volt, meg kell m o n d a n o m . Egy pillanat alatt sikerült elérnie, hogy Elsa uralkodjon magán... ráparancsolt, hogy hallgasson el, n e m lehet lármázni és erőszakoskodni. Kemény teremtés volt az a n ő , elérte, amit akart. Elsa elhallgatott... s csak állt, lihegve és remegve. 
 	Ami Caroline-t illeti, legalábbis szerintem, lehullott róla az álarc. Teljesen nyugodtan állt... mintha kábult lett volna. De n e m volt az. A szeme elárulta. A szeme éber volt... 
 	mindent tudó és teljesen éber. Azt hiszem, kezdett megijedni... 
 	Hozzáléptem és megszólítottam. Nagyon halkan. N e m hiszem, hogy valamelyik nő 
 	meghallotta volna. 
 	- Átkozott gyilkos - m o n d t a m . - Megölted a legjobb barátomat. 
 	Visszahőkölt. 
 	- N e m . . . n e m . . . ő... ő ölte meg magát... 
 	Egyenest a szemébe néztem. És azt mondtam: 
 	- Ezzel a mesével majd állj elő... a rendőrségen. 
 	Meg is t e t t e . . . de n e m hittek neki. 
 	 Meredith Blake beszámolója 
 	Kedves Monsieur Poirot, 
 	ígéretemhez híven leírtam mindent, amire csak vissza tudok emlékezni a tizenhat évvel ezelőtt történt tragikus eseményekből. Mindenekelőtt azt szeretném e l m o n d a n i , hogy 202 
 	
 	mindent alaposan átgondoltam, amit n e m rég történt találkozásunkkor m o n d t a m . És hosszas megfontolás után még inkább meggyőződésem, mint volt, hogy a legnagyobb mértékben valószínűtlen, miszerint Caroline Crale mérgezte meg a férjét. Ezt mindig is összeegyeztethetetlennek találtam a jellemével, de m á s magyarázat híján és a viselkedése láttán gépiesen csatlakoztam a többiek véleményéhez, és velük együtt hangoztatt a m , hogy... ha n e m ő tette, akkor mi történhetett? 
 	Beszélgetésünk óta gondosan megvizsgált a m a másik lehetőséget, amely annak idején felmerült, és amellyel a védelem is előhozakodott a tárgyaláson. Vagyis hogy Amyas Crale önkezével vetett véget életének. Bár annak alapján, amilyennek ismertem, akkoriban teljesen elképzelhetetlennek tartottam ezt a lehetőséget, most úgy látom, módosít a n o m kell véleményemet. Kezdjük azzal -
 	és ez rendkívül fontos -, hogy Caroline-nak ez volt a meggyőződése. Mármost ha föltesz-szük, hogy azt a bájos, szelíd asszonyt igazságtalanul ítélték el, akkor az ő ismételten hajtogatott meggyőződésének feltétlenül sokat kell nyomnia a latban. 0 mindenkinél jobban ismerte Amyast. Ha ő lehetségesnek tartotta, hogy öngyilkosság történt, akkor feltétlenül elképzelhető az öngyilkosság, Amyas barátainak minden kételye ellenére. 
 	Hadd álljak elő tehát azzal a feltevéssel, hogy Amyas Crale-ben volt némi szikrája a lelkiismeretnek, s titokban lelkifurdalást érzett, sőt kétségbe is esett a kicsapongasok 203 
 	
 	miatt, amelyekbe t e m p e r a m e n t u m a sodorta, s ezt egyedül a felesége tudta. Azt hiszem, ez nem lehetetlen feltevés. Énjének ezt az oldalát talán csak az asszony előtt fedte fel. Igaz, hogy ez összeegyeztethetetlennek látszik mindazzal, amit tőle hallottam, de tagadhatatlan tény, hogy a legtöbb emberben van valami n e m is sejtett és természetének ellentmondó vonás, amely gyakran meglepi még azokat is, akik egészen közelről ismerik. Egy köztiszteletben álló, szigorú erkölcsű 
 	férfiúról kiderülhet, hogy van az életének egy másik, közönségesebb oldala is. Egy közönséges pénzhajhász esetleg valamilyen művészetért rajonghat titokban. Sok rideg és kegyetlen emberről kiderült már, hogy titokban jószívű. De bőkezű és szívélyes emberek is nemegyszer kimutatták már, hogy tudnak hitványak és kegyetlenek lenni. 
 	Szóval elképzelhető, hogy Amyas Crale-t is gyötörte bizonyos beteges önvád, és minél jobban hencegett egoizmusával és azzal, hogy azt csinál, ami neki tetszik, annál erősebben dolgozott b e n n e ez a rejtett lelkiismeret. 
 	Akármilyen valószínűtlennek látszik, ma már szentül hiszem, hogy így kellett lennie. 
 	És ismétlem: Caroline állhatatosan kitartott meggyőződése mellett. Márpedig ez, ismétlem, rendkívül fontos! 
 	És most vegyük szemügyre a  tényeket -
 	pontosabban a tényekről megőrzött emlékeimet - újonnan t á m a d t meggyőződésem fényében. 
 	Azt hiszem, talán helyénvaló, ha közbeiktatok itt egy beszélgetést, amely a tragédia 204 
 	
 	előtt néhány héttel folyt le köztem és Caroline közt. Ez Elsa Qreer Alderburyben tett első látogatása idején volt. 
 	Mint említettem önnek, Caroline tudta, hogy őszinte ragaszkodást és barátságot érzek iránta. Tehát én voltam az, akiben a leginkább bízhatott. Láthatólag nem volt nagyon boldog. Mégis meglepődtem, amikor egy szép n a p o n váratlanul megkérdezte, hogy véleményem szerint Amyas csakugyan szereti-e a lányt, akit magával hozott Alderburybe. 
 	- Érdekli - m o n d t a m -, mert szeretné lefesteni. Ismered Amyast. 
 	Caroline a fejét rázta. 
 	- N e m . Szerelmes bele. 
 	- Hát... lehet, hogy egy kicsit szerelmes. 
 	- Én azt hiszem, nagyon. 
 	- Elismerem - feleltem erre -, hogy a lány szokatlanul bájos teremtés. És mind a ketten tudjuk, hogy Amyas milyen fogékony a női szépség iránt. De nyilván azt is tudod, kedvesem, hogy Amyas igazában csak egyvalakit szeret... és az te vagy. N é h a belebolondul valakibe... de az ilyesmi sose tart nála sokáig. Az ő számára egyedül te létezel. Igaz, hogy csúnyán viselkedik, de ez igazában n e m érinti az irántad táplált érzéseit. 
 	- Eddig én is azt hittem - m o n d t a Caroline. 
 	- Így is van, Caro - feleltem. - Higgyél n e kem. 
 	- Csakhogy ezúttal félek, Merry. Az a lány olyan... olyan borzasztóan őszinte. Olyan fiatal... és olyan erős. Úgy érzem, ezúttal komoly a dolog. 
 	205 
 	
 	- De hát éppen az fogja megvédeni Amyas ellen, hogy olyan fiatal, és ahogy m o n d o d , olyan őszinte. A nőket Amyas alapjában véve csak játékszernek tekinti, de egy ilyen lány esetében egészen más a helyzet. 
 	- Igen - mondta Caroline. - Pontosan ettől félek... hogy egészen más a helyzet. Én harmincnégy éves vagyok, Merry - folytatta. -
 	És tíz éve házasodtunk össze Amyasszal. 
 	Ami meg a külsőmet illeti, a nyomába se érek ennek az Elsának. Tudom. 
 	- D e azt is tudod, Caroline... ugye, tudod?... hogy Amyas őszintén szeret? 
 	- Ki tudhatja azt biztosan egy férfinál? -
 	felelte. Aztán kicsit szomorkásan elnevette magát, és hozzátette: - Nagyon primitív nő 
 	vagyok én, Merry. A legszívesebben megtépném azt a lányt. 
 	Megmagyaráztam neki, hogy a lány valószínűleg n e m is tudja, mit csinál. Bámulja és isteníti Amyast, de valószínűleg halvány sejtelme sincs róla, hogy Amyas szerelmes bele. 
 	Caroline csak ennyit mondott rá: 
 	- Drága Merry! -, s a kertről kezdett beszélni. Bíztam benne, hogy nem fog többet nyugtalankodni a lány miatt. 
 	Röviddel ezután Elsa visszatért Londonba. 
 	Amyas is távol volt néhány hétig. Teljesen megfeledkeztem az ügyről. S aztán egyszer csak hallom, hogy Elsa visszatért Alderburybe, mert Amyas be akarja fejezni a képet. 
 	A hír kicsit nyugtalanított. De mikor meglátogattam Caroline-t, n e m volt közlékeny hangulatban. Látszólag teljesen olyan volt, 206 
 	
 	mint máskor... sem különösen nyugtalan, sem feldúlt. Azt hittem, nincs semmi baj. 
 	Ezért d ö b b e n t e m meg annyira, amikor megtudtam, mi lett a dologból. 
 	Crale-lel és Elsával folytatott beszélgetéseimről beszámoltam ö n n e k . Caroline-nal n e m volt alkalmam beszélgetni. Csak azt a néhány szót sikerült váltanunk, amelyet már szintén említettem önnek. 
 	Még most is tisztán látom m a g a m előtt az arcát, a nagy, fekete szemét s benne a visz-szafojtott indulatot. Még most is hallom a hangját, amint azt mondja: 
 	-  Mindennek vége... 
 	N e m t u d o m érzékeltetni önnel, milyen végtelen szomorúság bujkált e szavakban. 
 	Betű szerint az igazságot szögezték le. Azzal, hogy Amyas elpártolt tőle, az ő számára valóban mindennek vége lett. Meggyőződésem, hogy ezért lopta el a koniint. Kiutat jelentett a számára. S ezt a kiutat én sugalltam neki az orvosságról tartott ostoba előadásommal. S az a bekezdés, amelyet a  Phaidón-ból olvastam fel, vonzó képet fest a halálról. 
 	Most így látom a dolgot. Caroline ellopta a koniint, mert elhatározta, hogy végez magával, ha Amyas elhagyja. Lehet, hogy Amyas látta, mikor az asszony ellopta a mérget... de az is lehet, hogy később fedezte fel, mi van nála. 
 	Ez a felfedezés iszonyú hatást gyakorolt rá. Elborzadt, látva, hogy amit tett, milyen tervekre készteti az asszonyt. De minden borzadálya és lelkifurdalása ellenére úgy érezte, hogy nem tud lemondani Elsáról. 
 	207 
 	
 	Meg tudom érteni. Akárki szeretett volna bele ebbe a lányba, szinte lehetetlennek érezte volna, hogy elszakadjon tőle. 
 	Ő Elsa nélkül n e m tudta elképzelni az életet, de arra is rájött, hogy  nélküle meg Caroline n e m tud élni. Úgy látta, hogy ebből a helyzetből csak egy kiút van: ha maga használja fel a koniint. 
 	S azt hiszem, az is jellemző rá,  ahogyan felhasználta. Számára a művészete volt a legdrágább az életben. Elhatározta, hogy szó szerint ecsettel a kezében hal meg. S utolsó pillantása a kétségbeesetten szeretett lány arcára esik majd. Alighanem az is megfordult az agyában, hogy a lánynak is az a legjobb, ha ő meghal... 
 	Elismerem, hogy ez az elmélet n e m ad magyarázatot bizonyos furcsa dolgokra. 
 	Miért találtak például csupán Caroline-tól ujjlenyomatokat az üres koniines üvegen? 
 	Az én feltevésem szerint azért, mert miután Amyas kezében volt, az ujjlenyomatokat elkenték és letörölték róla a bolyhos, puha anyagok, amelyek alatt az üveg feküdt, és később, Amyas halála után, Caroline kezébe vette, és megnézte, hozzányúlt-e valaki. N e m lehetséges és elfogadható magyarázat ez? 
 	Ami a sörösüvegen levő ujjlenyomatokat illeti, a védelem tanúinak az volt a véleménye, hogy az ember keze  igenis kifacsarodhat, miután megmérgezte magát, tehát természetellenes m ó d o n is megmarkolhat egy sörösüveget. 
 	Egy másik körülmény, ami ugyancsak 
 	magyarázatra szorul, Caroline viselkedése a 208 
 	
 	tárgyaláson. De azt hiszem, ennek is sikerült rájönnöm az okára.  A mérget végül is ő lopta el a laboratóriumból.  Az  ő öngyilkossági terve késztette a férjét arra, hogy inkább ő 
 	dobja el magától az életet. N e m indokolatlan a föltevés, hogy betegesen túlzott felelősségtudatában az asszony önmagát okolta férje haláláért... elhitette magával, hogy csakugyan ő a gyilkos... ha nem is olyan értelemben, ahogy a vád állította... 
 	Szerintem ez elképzelhető. És ha igen, akkor nyilván n e m lesz nehéz meggyőznie a kis Carlát a dologról. A leány férjhez mehet, megnyugodva abban a tudatban, hogy az egyetlen, amiben anyja csakugyan bűnös volt, az az impulzus (és semmi több), hogy ő 
 	akart véget vetni az életének. 
 	Sajnos ez mind n e m az, amire ön felkért... 
 	hogy tudniillik számoljak be az eseményekről, ahogy visszaemlékszem rájuk. Hadd pótoljam e mulasztást. Azt már élőszóban részletesen elmondtam önnek, mi történt az Amyas halála előtti n a p o n . Térjünk hát rá Amyas halála napjára. 
 	Nagyon rosszul aludtam... aggasztott barátaim életének szerencsétlen fordulata. 
 	Sokáig ébren voltam, de hiába próbáltam kitalálni valamit, aminek a segítségével elháríthatnám a katasztrófát. Hajnali hat körül zuhantam csak mély álomba. Arra se ébredtem fel, hogy behozták a reggeli teát. Végül is fél tíz körül riadtam föl, kábultan, kialvat-lanul. N e m sokkal utána mozgolódást véltem hallani az alattam levő szobából. Azt a szobát használtam laboratóriumnak. 
 	209 
 	
 	Semmi kétség: a neszeket valószínűleg egy macska okozta, amelyik bejutott a laboratóriumba. Az ablakot ugyanis kicsit felhúzva találtam, előző n a p hagytam úgy gondatlanságból. A rés elég széles volt, hogy egy macska átférjen rajta. A neszezést csakis azért említem meg, hogy megmagyarázzam, mi késztetett rá, hogy bemenjek a laboratóriumba. 
 	Ugyanis rögtön felöltöztem, b e m e n t e m , és körülnéztem a polcokon. Észrevettem, hogy a koniin-kivonatot tartalmazó üveg n e m áll pontosan egy vonalban a többivel. Mivel ez felkeltette a figyelmemet, jobban megnézt e m , s megdöbbenve láttam, hogy a koniin-ból jelentős mennyiség eltűnt. Az üveg előző 
 	n a p majdnem tele volt... most meg majdn e m üres. 
 	Becsuktam és bereteszeltem az ablakot, kim e n t e m , és bezártam magam mögött az ajtót. 
 	Nagyon zavart és feldúlt voltam. S ha megijedek, sajnos, az agyműködésem kicsit lelassul. 
 	Először csak nyugtalan voltam, aztán dühös, végül határozottan megijedtem. Kifaggattam a cselédeket, de valamennyien tagadták, hogy betették volna a lábukat a laboratóriumba. Kicsit alaposabban átgondoltam a dolgot, aztán elhatároztam, hogy felhívom az öcsémet, és tőle kérek tanácsot. 
 	Philip esze gyorsabban jár, mint az enyém. 
 	Megértette, hogy komoly dologról van szó, és felszólított, hogy azonnal menjek át és beszéljük meg a dolgot. 
 	El is indultam, és összetalálkoztam Miss Williamsszel, aki azért evezett át a túlsó partról, hogy megkeresse elcsavargott növendé-
 	210 
 	
 	két. Megmondtam, hogy Angelát n e m látt a m , s hogy a házba nem tette be a lábát. 
 	Azt hiszem, Miss Williams észrevette, hogy valami baj van. Kicsit furcsán nézett rám. De n e k e m eszem ágában sem volt elárulni neki, mi történt. Azt javasoltam, hogy nézzen körül a konyhakertben... Angelának volt ott egy kedvenc almafája... én meg lesiettem a partra, és áteveztem Alderburybe. 
 	Az öcsém már várt. 
 	Ugyanarra mentünk fel a házhoz, amerre önnel m e n t e m fel a m i n a p . Mivel ismeri a terepet, nyilván n e m kell magyaráznom, hogy amikor elhaladtunk a bástyakert alatt, akarva-akaratlan mindent hallottunk, ami a kertben elhangzott. 
 	Azon túl, hogy tudomásul vettem: Caroline és Amyas megint veszekszenek, nem nagyon figyeltem oda, hogy miket m o n d a n a k . 
 	Egy biztos: n e m hallottam, hogy Caroline szájából bármiféle fenyegetés elhangzott volna. A vita tárgya Angela volt, gondolom, Caroline alighanem haladékért esedezett, hogy ne kelljen a lánynak azonnal elutaznia. 
 	De Amyas hajthatatlan volt, ingerülten kiabált, hogy ez már elintézett ügy, s ő már ki is adta az utasítást, a lány csomagoljon. 
 	A bástyakert ajtaja éppen akkor nyílt ki, amikor egy magasságba értünk vele, s Caroline lépett ki rajta. Zavart volt az arca... 
 	persze nem ok nélkül. Kicsit szórakozottan rám mosolygott, és közölte, hogy Angéláról tárgyaltak. Pont akkor jött le az ösvényen Elsa, s mivel Amyas szemmel láthatólag szerette volna, ha a lány gyorsan pózba ül, 211 
 	
 	mi meg n e m zavarjuk, továbbmentünk fölfelé az ösvényen. 
 	Philip később súlyos szemrehányásokat tett magának, hogy n e m cselekedtünk azonnal. De én n e m értek egyet vele. Az égvilágon semmi okunk n e m volt olyasmit föltételezni, hogy valaki gyilkosságot tervez. (Ezenkívül ma már meggyőződésem, hogy  nem is tervezett.) Az világos volt, hogy  valamit tennünk kell, de ma is azon a véleményen vagyok, hogy előbb alaposan meg kellett beszélnünk a dolgot. Feltétlenül meg kellett keresnünk a leghelyesebb lépést... s néha már-már azon t ű n ő d t e m : n e m tévedek-e mégis? Valóban egészen teli volt az üveg előző nap? Ellentétben Philip ö c s é m m e l , én n e m vagyok mindenben feltétlenül biztos. Az embert gyakran megtéveszti a memóriája. Hányszor meg van győződve például arról, hogy valamit egy bizonyos helyre tett, s csak később jön rá, hogy egészen máshova t e t t e . Minél jobban igyekeztem emlékezetembe idézni, hogy milyen helyzetben állt az üveg előző délután, annál bizonytalanabb lettem. Ez persze nagyon dühítette Philipet. 
 	Akkor n e m folytathattuk a vitát, és hallgatólagosan megegyeztünk, hogy ebéd utánra halasztjuk. (Meg kell jegyeznem: Alderburybe akkor állíthattam be ebédre, amikor csak akartam.) 
 	Később Angela és Caroline sört hozott nekünk. Megkérdeztem Angelát, mért bújt el, s közöltem vele, hogy Miss Williams dühösen keresi. Fürödni volt, felelte a lány, s hozzátette, hogy n e m érti, miért kell meg-212 
 	
 	varrnia rémes ócska szoknyáját, amikor úgyis csupa új holmit visz az intézetbe. 
 	Mivel egyelőre n e m volt semmi remény rá, hogy négyszemközt beszélgethessünk Philip-pel, s mindenáron szerettem volna kieszelni valamit, lesétáltam az ösvényen a bástyakert felé. Ahogy ön is látta, pontosan a bástyakert fölött van a fák közt egy tisztás, egy öreg pad állt rajta valamikor. Ott üldögéltem, cigarettáztam, gondolkoztam, és néztem El-sát, amint modellt ül Amyasnak. 
 	Mindig úgy fogok rá gondolni, amilyen azn a p volt. Merev pózban, sárga blúzban, sötétkék nadrágban, piros pulóverrel a vállán, hogy ne fázzon. 
 	Arca sugárzott az élettől és egészségtől. 
 	És vidám hangja terveket szőtt a jövőre. 
 	Ez úgy hangzik, mintha hallgatóztam volna, pedig nem hallgatóztam. Elsa tisztán látott. 
 	Ő is, Amyas is tudták, hogy ott ülök. A lány még intett is, és fölszólt, hogy Amyas ma délelőtt morgós, mint a medve... egy pillanatra se engedi pihenni. Pedig már minden tagja merev és fáj. 
 	Korántsem olyan merev, mint az övé, m o rogta erre Amyas. Ő már teljesen megmerevedett... biztosan reumás. Elsa gúnyosan megjegyezte: - Szegény vénember! - Amyas meg azt m o n d t a , hogy a lány egy szerencsétlen rokkanttal kezdett ki. 
 	Tudja, kicsit meghökkentett, ahogy ilyen könnyed hangon beszélnek közös jövőjükről, miközben annyi szenvedést okoznak. És mégsem vethettem semmit a lány szemére. 
 	Nagyon fiatal volt, nagyon magabiztos és 213 
 	
 	nagyon szerelmes. Es igazában n e m tudta, mit művel. N e m tudta, mi a szenvedés. Naiv, gyermeki magabiztossággal föltételezte, hogy Caroline „rendbe jön", „egykettőre túl lesz rajta". Vagyis n e m érdekelte semmi, csak önmaga meg Amyas... s a közös boldogságuk. Egyszer már elmagyarázta n e kem, hogy az én szemléletem ósdi. Neki n e m voltak kételyei, sem aggályai... n e m ismerte a szánalmat sem. De hát várhat szánalmat az ember a sugárzó ifjúságtól? Ilyet csak öregebb, bölcsebb emberek éreznek. 
 	Persze túl sokat n e m beszéltek. A festők n e m szeretnek csevegni munka közben. Elsa úgy tízpercenként tett egy-egy megjegyzést, s Amyas rendszerint csak dünnyögött rá valamit. A lány egy ízben azt m o n d t a : 
 	- Azt hiszem, neked van igazad. Először csakugyan Spanyolországba utazzunk. És feltétlenül vigyél el bikaviadalra. Csodálatos lehet. Csak jobb szeretném, ha a bika ölné meg a torreádort... és n e m fordítva. Meg tudom érteni, mit éreztek a római nők, amikor a szemük láttára halt meg egy férfi. A férfiak n e m érdekesek, de az állatok csodálatosak. 
 	Azt hiszem, ő is kicsit olyan volt, mint valami állat... fiatal, primitív, n e m rendelkezett még az ember szomorú élettapasztalatával és kétes bölcsességével. Azt hiszem, Elsa akkor még n e m  gondolkozott...  csak  érzett. 
 	De csupa életkedv volt... soha senkit sem ismertem, akiben ennyi életkedv lett volna... 
 	Ekkor láttam utoljára sugárzónak és magabiztosnak... mintha övé lenne a világ. Hátborzongató, n e m ? 
 	214 
 	
 	Megszólalt az ebédre hívó csengő, fölállt a m , lesétáltam az ösvényen, s beléptem a bástyakertbe. Elsa elém jött. A kertben vakító volt a fényesség, ha az árnyas fák közül lépett be az ember. Egészen elkápráztatott. 
 	Amyas hanyatt dőlve terpeszkedett a p a d o n , karja lelógott. Mereven bámulta a képet. 
 	Gyakran láttam már ilyennek. Honnan tudhattam volna, hogy már hat a méreg, s Amyason erőt vesz az izombénulás? 
 	Gyűlölt és restellt minden betegséget, s a világért sem ismerte volna be, hogy rosszul van. Talán azt hitte, hogy egy kis napszúrást kapott - a tünetek majdnem ugyanazok -, de eszébe sem jutott panaszkodni. 
 	- Amyas nem jön fel ebédelni - mondta Elsa. 
 	Azt gondoltam, hogy ezt okosan is teszi. 
 	- Akkor hát viszlát - m o n d t a m . 
 	Amyas levette szemét a képről, s rajtam állapodott meg a tekintete. Volt az arcán valami furcsa... minek is nevezzem?... valami rosszindulat. Valami kihívó ellenségeskedés. 
 	Akkor persze n e m értettem a dolgot... Ha a festés n e m úgy ment, ahogy szerette volna, sokszor vágott ilyen gyilkos képet. Azt hittem, most is erről van szó. Valami d ö r m ö -
 	gést hallatott. 
 	N e m láttunk benne semmi különöset, sem Elsa, sem én... csak a művész megszokott hangulatának véltük. 
 	Így aztán otthagytuk, s nevetgélve, beszélgetve fölmentünk a házba. Szegény lány: ha tudta volna, hogy soha többé n e m fogja életben látni... De hála istennek, n e m tudta. 
 	Legalább egy kicsit tovább lehetett boldog. 
 	215 
 	
 	Caroline teljesen normálisan viselkedett ebéd közben... legfeljebb szórakozott volt egy kicsit, semmi több. Vajon n e m azt bizonyítja ez is, hogy nem volt semmi köze a gyilkossághoz? Lehetetlen, hogy így tudott volna színészkedni! 
 	Aztán a nevelőnővel lement, és megtalálta Amyast. Én Miss Williamsszel akkor találkoztam, amikor már fölfelé sietett. Rám parancsolt, hogy telefonáljak orvosért, ő meg visz-szament Caroline-hoz. 
 	Szegény lány... mármint Elsa! Olyan vad, fékezhetetlen fájdalmat érzett, mint egy gyerek. Csak a gyerekek képtelenek elhinni, hogy az élet ilyesmit művelhet velük. Caroline teljesen nyugodt volt. Igen, teljesen nyugodt. 
 	Persze ő jobban tudott uralkodni m a g á n , mint Elsa. Nyoma sem látszott rajta lelkifurdalásnak... legalábbis akkor. Csak annyit mondott, hogy Amyas nyilván öngyilkos lett. 
 	De nem tudtuk elhinni. Elsa kitört, és nyíltan megvádolta Caroline-t. 
 	Caroline persze akkor már bizonyára ráeszmélt, hogy nyilván őt fogják gyanúsítani. 
 	Igen, valószínűleg ez a magyarázata a viselkedésének. 
 	Philip meg volt győződve róla, hogy Caroline követte el a gyilkosságot. 
 	A nevelőnő nagy segítségünkre volt, lehetett rá számítani. Elsát lefektette, csillapítót adott be neki, aztán mikor megérkezett a rendőrség, távol tartotta Angelát. Igen, az a nő erős volt és rendíthetetlen, akár egy bástya. 
 	Ami utána következett, olyan volt, mint valami lázálom. A rendőrség házkutatást tar-216 
 	
 	tott, mindenkit kihallgatott, aztán jöttek a riporterek, úgy rajzottak a házban, mint a legyek, kattogtatták a fényképezőgépeket, és interjút akartak csinálni a családtagokkal. 
 	Olyan volt, mint valami lázálom... 
 	Még m a , hosszú évek múltán is annak rémlik. Adja isten, hogy ha sikerült megértetnie a kis Carlával, hogy tulajdonképpen mi is történt, elfeledhessük, és soha többé ne jusson az eszünkbe! 
 	Bármilyen valószínűtlennek látszik... biztos, hogy Amyas öngyilkos lett. 
 	 Lady Dittisham beszámolója 
 	Ebben az írásban részletesen beszámolok Amyas Crale-lel való kapcsolatomról, tragikus halálának napjáig. 
 	Társaságban láttam először, egy m ű t e remben. Emlékszem: amikor beléptem az ajtón, ő egy ablak mellett állt, és éppen rá esett a tekintetem. Megkérdeztem, kicsoda. - Az? 
 	Crale, a festő - felelte valaki. Nyomban kijelentettem, hogy szeretnék megismerkedni vele. 
 	Akkor talán tíz percig beszélgettünk. Ha valaki olyan hatást gyakorol az emberre, amilyet Amyas Crale gyakorolt rám, reménytelen próbálkozás leírni ezt a hatást. Ha azt m o n d o m , hogy amikor Amyas Crale-t megláttam, mindenki más eltörpült és jelentéktelenné vált mellette, jóformán semmit sem mondok vele. 
 	Ez után a találkozás után azonnal megnéztem, ahány képét csak t u d t a m . Éppen ki-217 
 	
 	állítása volt a Bond Streeten, volt egy festménye Manchesterben, egy Leedsben, kettő 
 	pedig Londonban, képtárakban. Valameny-nyit megnéztem. Aztán ismét találkoztam vele. - Megnéztem a képeit - m o n d t a m . -
 	Csodálatosak. 
 	Derűsen végigmért. 
 	- Ki hinné, hogy ért a festészethez? Szerintem fogalma sincs róla. 
 	- Az lehet. De a képei akkor is csodálatosak. 
 	Rám vigyorgott: - Ne áradozzon, maga kis bolond. 
 	- N e m áradozom - feleltem. - Szeretném, ha lefestene. 
 	- Ha van egy kis esze - m o n d t a Crale -, láthatja, hogy nem festek portrékat csinos nőkről. 
 	- N e m muszáj portrénak lennie - feleltem. -
 	S különben sem vagyok csinos. 
 	Erre úgy nézett rám, mint aki először lát. -
 	Talán csakugyan nem az - m o n d t a . 
 	- Szóval lefest? 
 	Félrehajtott fejjel t a n u l m á n y o z o t t egy darabig. - Különös lány maga, igaz? 
 	- Meglehetősen gazdag vagyok - feleltem. -
 	Megengedhetem magamnak, hogy jól megfizessem. 
 	- Mért akarja annyira, hogy lefessem? -
 	kérdezte. 
 	- Csak mert akarom! - feleltem. 
 	- Tényleg? - kérdezte. 
 	- Igen - feleltem. - Mindig megkapom, amit akarok. 
 	Erre azt m o n d t a : - Jaj, szegény gyerek! 
 	Hogy maga milyen fiatal! 
 	218 
 	
 	- Lefest? - kérdeztem. 
 	A vállamnál fogva a világosság felé fordított, és alaposan szemügyre vett. Aztán egy kicsit hátrább lépett. Én meg csak álltam és vártam. 
 	- Néha kedvem lett volna lefesteni, amint egy raj lehetetlen színű ausztráliai arapapagáj éppen leszáll a Szent Pál-székesegyházra. 
 	Ha lefesteném magát valami szép, hagyományos háttér előtt, azt hiszem, pontosan ugyanaz lenne az eredmény. 
 	- Szóval lefest? - kérdeztem. 
 	- Maga a legszebb, legnyersebb, leglángolóbb egzotikus színhatás, amit életemben látt a m . Lefestem! 
 	- Tehát megállapodtunk - m o n d t a m . 
 	Crale folytatta: - De figyelmeztetnem kell, Elsa Greer; ha lefestem, valószínűleg a szer e t ő m m é teszem. 
 	- R e m é l e m . . . - feleltem. Nagyon nyugodtan és határozottan m o n d t a m . Hallottam, hogy elakad a lélegzete, és láttam, milyen kifejezés jelenik meg a szemében. 
 	Ilyen gyorsan ment a dolog. 
 	Egy-két n a p múlva találkoztunk ismét. 
 	Elmondta, hogy szeretné, ha lemennék vele Devonshire-ba... ott találta meg azt a helyet, amelyet szeretne háttérnek felhasználni. 
 	Hozzátette: 
 	- Amint tudja, nős vagyok. És nagyon szeretem a feleségem. 
 	Erre csak azt mondtam, hogy ha szereti a feleségét, akkor nagyon helyes asszony lehet. 
 	Kijelentette, hogy rendkívül helyes. - Sőt -
 	tette hozzá - imádni való... és én imádom is. 
 	Tehát jól gondolja meg, kis Elsa! 
 	219 
 	
 	Erre azt m o n d t a m , hogy mindent értek. 
 	Egy hét múlva kezdett hozzá a képhez. 
 	Caroline Crale nagyon szívélyesen fogadott. 
 	N e m nagyon kedvelt... de hát végül is miért kedvelt volna? Amyas nagyon óvatos volt. 
 	Egyetlen szót se mondott nekem, amit ne hallhatott volna a felesége is, én meg udvarias és szertartásos voltam vele. Közben mindketten tisztában voltunk mindennel. 
 	Tíz n a p múlva Amyas bejelentette, hogy vissza kell térnem Londonba. 
 	- Még nem készült el a kép - jegyeztem meg. 
 	- Jóformán még el se kezdtem - felelte. -
 	Az igazság az, hogy képtelen vagyok lefesteni magát, Elsa. 
 	- Miért? - kérdeztem. 
 	- Tudja azt maga jól, hogy miért, Elsa. És ezért kell eltűnnie innen. Képtelen vagyok a festésre koncentrálni... csak maga jár az eszemben. 
 	A bástyakertben voltunk. Forrón tűzött a n a p . Madarak daloltak, méhek zümmögtek. 
 	Boldog, békés hangulatnak kellett volna uralkodnia. De n e m : a légkör valahogy... inkább vészjósló volt. Mintha... mintha már akkor ott vibrált volna a levegőben, ami később történt. 
 	Tudtam ugyan, hogy nincs sok értelme visszamennem Londonba, de azért azt m o n d t a m : - Rendben van, ha így látja jobbnak, visszamegyek. 
 	- Derék kislány - m o n d t a Amyas. 
 	Elutaztam. És n e m írtam neki levelet. 
 	Tíz napig bírta, aztán u t á n a m jött. Olyan 220 
 	
 	sovány, nyúzott és szerencsétlen volt, hogy egészen m e g d ö b b e n t e m . 
 	- Figyelmeztettelek, Elsa - m o n d t a . - N e m m o n d h a t o d , hogy n e m figyelmeztettelek. 
 	- Vártalak - feleltem. - T u d t a m , hogy jössz. 
 	Felnyögött. - Az ember n e m tud mindent elviselni. Úgy vágyom u t á n a d , hogy se enni, se aludni, se pihenni n e m tudok. 
 	Azt m o n d t a m rá, hogy t u d o m , s hogy én is így vagyok vele, így voltam az első pillanattól, amióta m e g l á t t a m . Így rendeltetett, s a végzet ellen hiába küzdenénk. 
 	- Te nem is nagyon küzdöttél, ugye, Elsa? -
 	kérdezte. Mire azt m o n d t a m , hogy egyáltalán n e m . 
 	Szeretné, m o n d t a , ha n e m volnék olyan fiatal, s én megnyugtattam, hogy az n e m számít. Azt hiszem, e l m o n d h a t o m , hogy utána néhány hétig nagyon boldogok voltunk. 
 	De n e m is a boldogság a megfelelő szó. M é lyebb és ijesztőbb volt ez a boldogságnál. 
 	Egymásnak voltunk teremtve, és megtaláltuk egymást... és mindketten tudtuk, hogy ezentúl örökre együtt kell m a r a d n u n k . 
 	De történt valami egyéb is. Amyast kísérteni kezdte a befejezetlen k é p . Azt m o n d t a : -
 	Átkozottul furcsa, de eddig n e m tudtalak lefesteni... te m a g a d akadályoztad meg. De szeretnélek lefesteni, Elsa. Úgy szeretnélek lefesteni, hogy ez a kép legyen a legszebb, amit valaha is csináltam. Alig várom, hogy újból ecsetet foghassak, s te ott ülj azon a régi, sárga bástyafalon, a háttérben a hagyom á n y o s a n kék tengerrel és a hozzáillő angol 2 2 1 
 	
 	fákkal... úgy ülj ott... úgy ülj ott, mint egy diszharmonikus diadalüvöltés! 
 	Feltétlenül le kell így fesselek! És n e m akarom, hogy munka közben bármi is zavarjon! 
 	Ha majd a kép elkészül, közlöm Caroline -
 	nal, mi a helyzet, és mindent tisztázunk. 
 	- N e m fogja Caroline megakadályozni a válást? - kérdeztem. 
 	Kijelentette, hogy szerinte n e m . De hát a nőknél sose lehet tudni. 
 	Sajnálom, m o n d t a m , ha a felesége kétségbeesik, de hát végül is, m o n d t a m , történt már ilyesmi. 
 	- Ez mind szép és ésszerű, Elsa. Csakhogy Caroline n e m gondolkozik ésszerűen, soha n e m is gondolkozott, és biztos, hogy ezután sem fog. Ugyanis szeret. 
 	Ezt értem, m o n d t a m , de ha az asszony szereti, a boldogságát tartja a legfontosabbnak, és semmi esetre se akarja majd visszatartani, ha egyszer szabadulni akar. 
 	- Az élet n e m intézhető el a m o d e r n irodalomból vett bölcs mondásokkal. Ne felejtsd el, hogy a természet vad és vérszomjas. 
 	- De hát manapság már mindnyájan civilizált emberek vagyunk, n e m ? - kérdeztem. 
 	Amyas elnevette m a g á t . - Civilizáltak? 
 	Ugyan! Azt hiszem, Caroline a legszívesebben kitépné majd a hajad. Talán ki is tépi. 
 	Hát n e m érted, Elsa, hogy szenvedni fog... 
 	 Szenvedni!  Tudod te, mi a szenvedés? 
 	- Akkor n e m kell megmondani neki - ajánlottam. 
 	- De igen - felelte Amyas. - A szakítás elkerülhetetlen. Neked törvényesen hozzám 222 
 	
 	kell tartoznod, Elsa. Mindenki előtt. Nyíltan és leplezetlenül. 
 	- És ha n e m lesz hajlandó válni? 
 	- N e m attól félek. 
 	- Hát akkor mitől? - kérdeztem. 
 	- N e m t u d o m . . . - felelte halkan Amyas. 
 	Ő ugyanis ismerte Caroline-t. Én n e m . 
 	Ha sejtettem volna... 
 	Visszamentünk Alderburybe. Ezúttal nehéz volt a helyzet. Caroline gyanút fogott. N e kem n e m tetszett a dolog... n e m . . . nekem sehogy se tetszett. Mindig utáltam a hamis-kodást, a titkolódzást. Az volt a véleményem, hogy meg kéne m o n d a n u n k neki. Amyas hallani sem akart róla. 
 	Az egészben az volt a legfurcsább, hogy Amyast tulajdonképpen egyáltalán n e m izgatta. Annak ellenére, hogy szerette Caroline-t, és n e m akart fájdalmat okozni neki, fütyült rá, hogy amit csinál, becsületes-e vagy sem. Csak festett, mint az őrült, n e m érdekelte semmi egyéb. Én még n e m láttam soha munkalázban égni. Csak most eszméltem rá, hogy valóban zseni. Nála természetes volt, hogy n e m izgatják az átlagemberre kötelező illemszabályok. Az én esetem azonban más volt. Iszonyú helyzetbe kerültem. 
 	Caroline utált... méghozzá teljes joggal. Csak egyféleképpen lehetett volna rendezni a helyzetet: ha becsületesen megmondjuk neki az igazat. 
 	Csakhogy Amyas rendszerint kijelentette, hogy semmiféle jelenetet meg cirkuszt nem akar, amíg be n e m fejezte a képet. Hiába m o n d t a m , hogy Caroline valószínűleg nem 223 
 	
 	rendezne semmiféle jelenetet. Annál sokkal több benne a méltóság meg a büszkeség. 
 	- Szeretnék tisztességesen eljárni - m o n dogattam. - Ez mindkettőnknek kötelessége. 
 	- F e n e a tisztességbe! - felelte ilyenkor Amyas. - Most festek, és kész! 
 	Én megértettem az ő álláspontját, ő viszont az enyémet n e m . 
 	Végül is n e m bírtam tovább. Caroline valami utazásról beszélt, amelyet ő meg Amyas a következő őszre terveznek. Nagyon magabiztosan beszélt róla. És én egyszerre úgy éreztem, hogy gyalázat, amit művelünk... 
 	hogy hagyjuk, hogy ebben a hitben éljen t o vább... s talán dühös is voltam, mert igazában nagyon sértő m o d o r b a n bánt velem, persze a maga módján, ravaszul, hogy ne lehessen rajtakapni. 
 	Kirukkoltam hát az igazsággal. Bizonyos értelemben még ma is úgy érzem, hogy h e lyesen cselekedtem. Persze egy világért se pakolok ki, ha sejtem, hogy mi lesz a következménye. 
 	A botrány valahogy elsimult. Amyas dühös volt r á m , de kénytelen volt beismerni, hogy igazat m o n d t a m . 
 	Caroline-t n e m értettem. Átmentünk teázni Meredith Blake-hez, és Caroline bámulatosan színészkedett: csevegett és nevetgélt. 
 	Én bolond azt hittem, hogy beletörődött a dologba. Kínos volt, hogy nem hagyhatom el a házat, de hát Amyas nyilván dühbe gurult volna, ha megteszem. Azt hittem, hogy esetleg Caroline megy el. Mindegyikünk dolgát ugyancsak megkönnyítette volna. 
 	224 
 	
 	N e m láttam, hogy ellopja a koniint. Őszintén szeretném hinni, hogy csakugyan azért lopta el, mert - ahogy állította - öngyilkos akart lenni. 
 	De ezt  egyszerűen nem hiszem.  Szerintem Caroline afféle határtalanul féltékeny és birtokolni vágyó nő volt, aki semmiről se m o n d le, ami szerinte az övé. Amyas az övé volt. 
 	Szerintem csakugyan kész volt inkább meg­
 	ölni, mint hogy - teljesen és véglegesen - átengedje egy másik nőnek. Szerintem nyomban elhatározta, hogy megöli. És Meredith bőbeszédű előadása a koniinról csak kezébe adta az eszközt, amellyel végrehajthatta, amit akkor m á r elhatározott. Nagyon kegyetlen és bosszúálló nő volt... gyűlölköd ő . Amyas mindig t u d t a , milyen veszedelmes teremtés. Én n e m . 
 	Másnap délelőtt még egy utolsó cirkuszt rendezett Amyasszal. Majdnem az egészet hallottam kintről, a teraszról. Amyas nagyszerűen viselkedett... türelmes volt és nyugodt. Könyörögve kérte az asszonyt, hogy legyen észnél. Megmondta neki, hogy szereti, és mindig is szeretni fogja őt is meg a gyereket is. Minden tőle telhetőt megtesz, hogy biztosítsa jövőjüket. Aztán erélyesebben így folytatta: - Értsd meg végre! Igenis feleségül veszem Elsát... és ebben n e m akadályozhat meg semmi. Te meg én megállapodtunk, hogy adott esetben n e m állunk egymás útjába. 
 	Caroline erre azt m o n d t a : - Ahogy tetszik. 
 	Én figyelmeztettelek. 
 	A hangja nyugodt volt, de valahogy furcsán csengett. 
 	225 
 	
 	- Hogy érted ezt, Caroline? - kérdezte Amyas. 
 	- Te az enyém vagy - felelte az asszony -, és  eszem ágában sincs, hogy átengedjelek másnak.  Inkább  megöllek,  mint hogy annak a lánynak adjalak... 
 	É p p ebben a pillanatban tűnt fel Philip Blake a teraszon. Fölálltam, és elébe m e n t e m . N e m akartam, hogy meghallja. 
 	Hamarosan kijött Amyas, és azt m o n d t a , ideje folytatni a munkát a képen. Együtt m e n tünk le a bástyakertbe. N e m sokat beszélt. 
 	Csak annyit mondott, hogy Caroline nagyon indulatos... de az isten szerelmére, ne beszéljünk a dologról. A munkájára szeretne koncentrálni. Lehet, hogy m á s n a p sikerül befejeznie a képet, tette hozzá. 
 	- És ez lesz a legsikerültebb művem, Elsa, még ha nagy árat kell is fizetnem érte. 
 	Valamivel később fölmentem a házba, hogy lehozzak egy pulóvert. Hűvös szél fújt. Mire visszaértem, ott találtam Caroline-t. Valószínűleg azért ment le, hogy még egyszer utoljára megpróbáljon a lelkére beszélni a férjének. Ott volt Philip Blake és Meredith Blake is. 
 	Ekkor mondta Amyas, hogy szomjas, és inni szeretne... Hogy van ugyan lent sör, de nincs jégbe hűtve. 
 	Caroline azt mondta erre, hogy leküld majd jégbe hűtött sört. Egészen természetes, szinte nyájas hangon beszélt. Nagy színésznő volt az az asszony. Hiszen akkor már nyilván tudta, mire készül. 
 	Körülbelül tíz perc múlva maga hozta le a sört. Amyas nagyban festett. Caroline töltött, 226 
 	
 	és letette a poharat a férje mellé. Egyikünk se figyelt rá. Amyast teljesen lekötötte a munkája, nekem meg pózban kellett ülnöm. 
 	Amyas úgy itta meg a sört, ahogy mindig szokta: egy hajtásra öntötte le a torkán. Aztán vágott egy grimaszt, és kijelentette, hogy pocsék az íze... de legalább hideg. 
 	És én még ezekre a szavakra se fogtam gyanút, csak nevettem, és azt m o n d t a m : - A májad! 
 	Mikor Caroline látta, hogy férje megitta a sört, eltávozott. 
 	Körülbelül negyven perc múlva kezdhetett el Amyas panaszkodni, hogy zsibbad, és fájdalmai vannak. Azt m o n d t a , nyilván reuma. 
 	Amyas semmiféle betegséget n e m tudott elviselni, és n e m szerette, ha nagy hűhót csináltak az ilyesmiből. Ezt is tréfával ütötte el: 
 	- Biztos a korral jár. Egy szerencsétlen, rokkant vénemberrel kezdtél ki, Elsa. - Tréfálkozva ellentmondtam neki. De észrevettem, hogy mereven, furcsán mozog a lába, s az arca néha fájdalmasan eltorzul. Eszembe se jutott, hogy esetleg más oka lehet, n e m a reuma. Kis idő múlva közelebb húzta a padot, szétvetett lábbal leült, és időnként erőlködve felkent egy kis festéket a vászonra. 
 	Néha szokott így dolgozni. Csak ült, egy darabig rám meredt, aztán a vászonra. Olykor egyfolytában félóráig így dolgozott. így aztán nem is gondoltam semmi különösre. 
 	Hallottuk, hogy megszólal az ebédre hívó csengő. Amyas közölte, hogy nem megy fel, lenn marad, és nem kér semmit. Ez se volt szokatlan, és nyilván könnyebbnek is érezte, 227 
 	
 	mint hogy szemközt üljön Caroline-nal az asztalnál. 
 	Kicsit furcsán beszélt... dünnyögve ejtette ki a szavakat. De ez is előfordult néha, ha véleménye szerint n e m jól haladt a munkával. 
 	Meredith Blake lejött értem. Mondott valamit Amyasnak, de ő csak dünnyögött rá. 
 	Együtt m e n t ü n k fel a házba, otthagytuk Amyast. Otthagytuk... hogy egyedül, elhagyatva haljon meg. Sohasem láttam még nagybeteget... n e m is nagyon ismertem betegséget... azt hittem, Amyas csak amolyan festőhöz illő hangulatban van. Ha tudtam volna... ha időben ráeszmélek... egy orvos talán még megmenthette volna... O, isten e m , miért nem voltam... de n e m , n e m is jó rá gondolni. Vak voltam és ostoba. Vak, ostoba liba. 
 	Már nincs sok mondanivalóm. 
 	Caroline és a nevelőnő ebéd után elindult lefelé. Meredith utánuk. Hamarosan futva jött vissza. Ő m o n d t a , hogy Amyas meghalt. 
 	Rögtön t u d t a m ! Mármint tudtam, hogy ez Caroline műve. De még ekkor se gondoltam méregre. Azt hittem, csak lement, és lelőtte vagy leszúrta. 
 	Neki akartam esni Caroline-nak... meg akartam ölni... 
 	Hogy  tehetett ilyet? Hogy volt  képes ilyesmire? Amyas maga volt az élet, csupa életkedv és életerő! És mindezt csak úgy egyszerűen kioltani... hogy a teste örökre elernyedjen és kihűljön. Csak azért, hogy ne lehessen az enyém! 
 	Iszonyú n ő . . . 
 	228 
 	
 	Iszonyú, gőgös, kegyetlen, bosszúálló n ő . . . 
 	Gyűlölöm. Még most is gyűlölöm. 
 	Még csak fel se kötötték. 
 	Fel kellett volna kötniük... 
 	 Még a kötél is enyhe büntetés lett volna neki... 
 	Gyűlölöm... gyűlölöm... gyűlölöm... 
 	 Cecília Williams beszámolója 
 	Kedves Monsieur Poirot, 
 	mellékelten küldöm beszámolómat 19.. szeptemberének azokról az eseményeiről, a m e lyeknek m a g a m is tanúja voltam. 
 	Beszámolóm teljesen őszinte, nem hallgattam el semmit. Mutassa meg Carla Crale-nek. Lehet, hogy fájdalmat okoz majd neki, de én mindig az igazság híve voltam. A szépítgetés csak árt. Legyen az ember bátor, és nézzen szembe a valósággal. E bátorság nélkül nem érdemes élni. Az árt nekünk a legtöbbet, aki eltitkolja előlünk az igazságot. 
 	Őszinte híve 
 	Cecília Williams 
 	Nevem Cecília Williams. Mrs. Crale 19..-ben, negyvennyolc éves koromban vett fel nevelőnőnek féltestvére, Angela Warren mellé. 
 	Devon déli részébe, Alderburybe kellett utaznom, egy gyönyörű birtokra, amely már nemzedékek óta a Crale család tulajdonában volt. Tudtam, hogy Mr. Crale jól ismert festő, 229 
 	
 	de személyesen csak akkor ismertem meg, amikor Alderburybe kerültem. 
 	A háznép a következőkből állt: Mr. és Mrs. 
 	Crale-ből, Angela Warrenból (a lány akkor tizenhárom éves volt), és h á r o m cselédből, akik hosszú évek óta voltak a család alkalmazásában. 
 	Úgy találtam, hogy növendékem érdekes, ígéretes egyéniség. Határozottan tehetséges lévén, élvezet volt tanítani. Kicsit vad volt ugyan és fegyelmezetlen, de az ilyesmi - ha hiba is - rendszerint a jókedv következménye, és én mindig azt szerettem, ha növendékeim jókedvűek. A túláradó energiát is meg lehet fékezni és olyan mederbe terelni, hogy valóban hasznos és eredményes legyen. 
 	Tulajdonképpen úgy láttam, hogy Angéla fegyelmezhető. Igaz, hogy egy kissé el volt kényeztetve... elsősorban Mrs. Crale kapatta el, aki túlságosan is elnéző volt iránta. Mr. 
 	Crale véleményem szerint kedvezőtlen hatást gyakorolt a lányra. Néha hihetetlenül elnézően bánt vele, máskor meg szükségtelenül zsarnokoskodott fölötte. Erősen hangulatember volt... talán annak következtében, amit művészi temperamentumnak szoktak nevezni. 
 	A m a g a m részéről sosem értettem, hogy a művészi tehetség hogyan m e n t h e t fel bárkit is az alól, hogy uralkodjék m a g á n , ahogy illik. 
 	Mr. Crale képeit sem t u d t a m élvezni. Rajztudását fogyatékosnak találtam, színeit túlzottnak, de hát n e k e m természetesen n e m volt jogom ilyesmikről véleményt nyilvánítani. 
 	Mrs. Crale-t viszont igen h a m a r őszintén megszerettem. Csodáltam jellemét és a n e -
 	230 
 	
 	héz körülményei közt tanúsított lelkierejét. 
 	Mr. Crale nem volt hű férj, és azt hiszem, ez igen sok szenvedést okozott a feleségének. 
 	Egy öntudatosabb nő valószínűleg régen elhagyta volna a férfit, Mrs. Crale-nek azonban nyilván soha eszébe se jutott az ilyesmi. Eltűrte és meg is bocsátotta férje hűtlenkedését... de m e r e m állítani, hogy korántsem jámboran. Tiltakozott... méghozzá élénken! 
 	A tárgyaláson sokszor elhangzott, hogy a Crale házaspár szüntelenül civakodott. Én nem állítanám ezt... Mrs. Crale ugyanis sokkal méltóságteljesebb volt annál, hogysem ilyen meghatározást lehessen rá alkalmazni, de  csakugyan sokat veszekedtek. De szerintem ez az adott körülmények közt csaknem természetes volt. 
 	Több mint két esztendeje dolgoztam már Mrs. Crale-nél, amikor megjelent a színen Miss Elsa Greer. 19.. nyarán érkezett Alderburybe. Mrs. Crale előzőleg sosem találkozott vele. A lány Mr. Crale barátnője volt, és állítólag azért tartózkodott Alderburyben, hogy Mr. Crale megfesse a portréját. 
 	Az első pillantásra nyilvánvaló volt, hogy Mr. Crale bele van gabalyodva a lányba, s hogy a lány n e m tesz semmit ez ellen. Véleményem szerint nagyon felháborítóan viselkedett, gyalázatosan goromba volt Mrs. 
 	Crale-lel, és nyíltan flörtölt Mr. Crale-lel. 
 	Mrs. Crale természetesen n e m mondott n e kem semmit, én azonban láttam, hogy zavart és boldogtalan, és minden lehetőt megtett e m , hogy eltereljem a figyelmét és könnyítsék a terhén. Miss Greer m i n d e n n a p modellt 231 
 	
 	ült M r . Crale-nek, de megfigyeltem, hogy a k é p n e m készül elég gyorsan. N e m vitás, hogy bőven volt egyéb beszélnivalójuk! 
 	Növendékem, hál' istennek, n e m nagyon vette észre, mi történik körülötte. Angela sok tekintetben fiatalabb volt a koránál. N o h a értelmileg jól fejlett volt, korántsem nevezn é m koraérettnek. N e m vágyott tiltott könyveket olvasni, és semmi jelét sem mutatta annak a beteges kíváncsiságnak, amely a hasonló korú lányoknál igen gyakori. 
 	Így aztán n e m látott semmi rosszat a Mr. 
 	Crale és Miss Greer közt fennálló barátságb a n . Mégis utálta Miss Greert, és butának tartotta. Ebben tökéletesen igaza volt. Miss Greer, gondolom, kellő neveltetésben részesült, mégsem nyitott ki soha egyetlen könyvet sem, és teljesen tájékozatlan volt az időszerű 
 	irodalmi t é m á k b a n . Általában n e m tudott semmilyen intellektuális témáról beszélgetni. 
 	Minden figyelmét a külsejére, öltözködésére, no meg a férfiakra fordította. 
 	Angela azt sem vette észre, hogy nővére boldogtalan. Akkoriban n e m volt valami éles megfigyelő. Ideje nagy részét fiús szórakozásokkal töltötte: fára mászott, szenvedélyesen biciklizett. De ugyanolyan szenvedélyesen olvasott is, és kitűnő ízlése volt. 
 	Mrs. Crale mindig vigyázott, hogy Angela előtt ne mutassa jelét boldogtalanságának, s igyekezett derűs és jókedvű lenni, ha együtt voltak. 
 	Miss Greer visszatért Londonba... s e n n e k , m o n d h a t o m , valamennyien örültünk! A cselédek éppúgy n e m szerették, mint én. Az a 232 
 	
 	fajta vendég volt, aki csak egy csomó fölösleges munkát ad az embernek, de elfelejti megköszönni. 
 	N e m sokkal később Mr. Crale is elutazott, és én persze t u d t a m , hogy a lány után megy. 
 	Rendkívül sajnáltam Mrs. Crale-t. Nagyon fájdalmasan érintette az ilyesmi. Határtalanul haragudtam Mr. Crale-re. Ha valakinek ilyen bájos, kedves, okos felesége van, n e m járja, hogy ilyen csúnyán bánjon vele. 
 	De Mrs. Crale is, én is bíztunk b e n n e , hogy a viszony h a m a r o s a n véget ér. Mem mintha szóba hoztuk volna egymás előtt a dolgot... 
 	dehogy hoztuk... Mrs. Crale mégis tisztában volt vele, mi a véleményem az egészről. 
 	Sajnos, néhány hét múlva a pár ismét megjelent. Azzal az ürüggyel, hogy folytatják az üléseket. 
 	Mr. Crale ezúttal őrültként festett, ügy látszott, nem annyira a lány érdekelte, h a n e m a róla festett kép. Mindazonáltal rájöttem, hogy ezúttal n e m olyasmiről van szó, mint amit előzőleg már többször is átéltünk. Ez a lány beleakaszkodott Mr. Crale-be, és n e m volt hajlandó lemondani róla. A férfi valósággal viasz volt a kezében. 
 	Az ügy a Mr. Crale halála előtti n a p o n . . . 
 	azaz szept. 17-én került döntő stádiumba. 
 	Miss Greer az előző néhány napon tűrhetetlenül pimaszul viselkedett. Biztos volt a dolgában, és mindenáron meg akarta mutatni, milyen fontos személyiség. Mrs. Crale igazi úrihölgy módjára viselkedett. Fagyosan udvarias volt, de félreérthetetlenül kimutatta, mi a véleménye a lányról. 
 	233 
 	
 	Az említett n a p o n , szept. 17-én, amikor ebéd után a társalgóban ültünk, Miss Greer meghökkentő megjegyzést tett, éspedig azt, hogy hogyan rendezi be a szobát, ha majd ő 
 	lakik Alderburyben. 
 	Persze Mrs. Crale ezt már nem ereszthette el a füle mellett. Megkérdezte, hogy gondolja ezt, és Miss Greer volt olyan szemtelen, hogy mindnyájunk előtt kijelentette, hogy férjhez megy Mr. Crale-hez. Vagyis férjhez megy egy nős emberhez... s ezt az illető feleségének a füle hallatára jelentette ki. 
 	Igazán nagyon haragudtam Mr. Crale-re. 
 	Hogyan engedheti, hogy ez a lány sértegesse a feleségét a házukban? Ha meg akart szökni a lánnyal, szökött volna meg vele, ne hozta volna a felesége házába, s ne hallgatta volna szótlanul a szemtelenkedését! 
 	Mrs. Crale megőrizte méltóságát, annak ellenére, amit nyilván érzett. É p p akkor lépett be a férje, és Mrs. Crale rögtön felszólította, hogy erősítse meg, amit a lány m o n d o t t . 
 	Mr. Crale természetesen dühös lett Miss Greerre, amiért meggondolatlanul ilyen helyzetet teremtett. Minden egyébtől eltekintve,  ő 
 	tűnt fel kedvezőtlen színben, és a férfiak nem szeretnek kedvezőtlen színben feltűnni. Sérti a hiúságukat. 
 	Csak állt ott az a nagydarab ember, s olyan jámbor és ostoba képet vágott, mint egy megszeppent iskolás gyerek. A felesége viszont méltóságteljesen viselkedett az adott helyzetben is. A férj zavartan csak annyit dünnyögött, hogy a dolog igaz, de nem így akarta a felesége tudtára adni. 
 	234 
 	
 	Soha életemben n e m láttam olyan megvető pillantást, amilyet az asszony vetett rá. 
 	Büszkén, emelt fővel hagyta el a szobát. N a gyon szép nő volt - sokkal szebb, mint az a hivalkodó lány -, s olyan volt a járása, mint egy királynőé. 
 	Teljes szívemből reméltem, hogy Amyas Crale megbűnhődik kegyetlenségéért s a méltatlan bánásmódért, amelyben egy sokat szenvedett, n e m e s lelkű asszonyt részesített. 
 	Mihelyt alkalmam adódott, megpróbáltam legalább valamit elmondani Mrs. Crale-nek abból, amit iránta éreztem, de elhallgattatott. 
 	- Próbáljunk meg továbbra is úgy viselkedni, mint eddig - mondta. - Ez a legokosabb. 
 	Valamennyien átmegyünk teázni Meredith Blake-hez. 
 	Azt feleltem rá: 
 	- Ön bámulatra méltó asszony, Mrs. Crale. 
 	- Ki tudja? - felelte. 
 	Aztán - már elindult kifelé a szobából -
 	visszafordult és megcsókolt. 
 	- Nagyon jólesik, hogy együtt érez velem -
 	mondta. 
 	A szobájába m e n t , és alighanem sírt. 
 	Láttam őt, amikor elindultak. Széles karimájú kalap volt a fején, beárnyékolta az arcát... 
 	ezt a kalapot ritkán szokta viselni. 
 	Mr. Crale kényelmetlenül érezhette magát, de igyekezett hetykeséggel leplezni a dolgot. 
 	Mr. Philip Blake megpróbált úgy viselkedni, mint máskor. Miss Qreer meg úgy viselkedett, mint a macska, amelyiknek sikerült a tejszínes kannához férkőznie. Nagyon elégedett volt magával, s szinte dorombolt! 
 	235 
 	
 	Együtt indultak el. Hat körül tértek haza. 
 	Aznap este már n e m sikerült négyszemközt beszélnem Mrs. Crale-lel. A vacsoránál nagyon csöndes és nyugodt volt, utána korán lefeküdt. Azt hiszem, csak én t u d t a m , hogy mennyire szenved. 
 	Később, az este folyamán éktelen veszekedés tört ki Mr. Crale és Angela közt. Megint a régi t é m á n , az iskolán vesztek össze. Mr. 
 	Crale a végsőkig ingerült volt, Angela meg szokatlanul nyűgös. Akkor már elintézett ügy volt az egész, megvásárolták a felszerelést is, n e m volt hát semmi értelme újrakezdeni a vitát. Angela váratlanul mégis elhatározta, hogy felpanaszolja a dolgot. Kétségtelenül ő 
 	is érezte a levegőben a feszültséget, és ez éppúgy hatott rá is, mint a többiekre. Attól tartok, hogy túlságosan el voltam foglalva a gondolataimmal, s ezért n e m próbáltam megfékezni, ahogy illett volna. A vége az lett, hogy Angela hozzávágott egy papírnehezéket Mr. Crale-hez, és kirohant a szobából. 
 	U t á n a m e n t e m , és erélyesen m e g m o n d t a m neki: szégyellem m a g a m , hogy ilyen gyerekesen viselkedett, de Angela még akkor is magánkívül volt, gondoltam hát, hogy a legokosabb, ha békén hagyom. 
 	Haboztam, bemenjek-e Mrs. Crale-hez, de aztán úgy gondoltam, hogy esetleg terhére lennék. Azóta nemegyszer kívántam, hogy bár győztem volna le tartózkodásomat, és ragaszkodtam volna hozzá, hogy öntse ki a lelkét előttem. Talán akkor minden m á s k é p p történik, Ugyanis n e m volt senkije, akivel bizalmas lehetett volna. Csodálom ugyan az 236 
 	
 	önuralmat, de sajnálattal kell látnom, hogy néha túlzásba viszik. Olykor jobb, ha szabad folyást engedünk érzelmeinknek. 
 	Útban a szobám felé, találkoztam Mr. Crale-lel. Jó éjszakát kívánt, de én nem viszonoztam. 
 	Emlékszem, m á s n a p reggel gyönyörű volt az idő. Az ember azt gondolta, mikor fölébredt, hogy ha ilyen béke uralkodik körülötte, talán még egy férfi is észre tér. 
 	Mielőtt lementem volna reggelizni, bementem Angela szobájába, de addigra ő már felkelt és eltűnt. Fölkaptam a padlóról egy ott heverő szakadt szoknyát és levittem azzal, hogy majd reggeli u t á n megvarratom vele. 
 	De Angela szerzett magának a konyhán kenyeret meg lekvárt, és elhagyta a házat. 
 	Miután megreggeliztem, elindultam, hogy megkeressem. Ezt azért említem meg, hogy megmagyarázzam, mért n e m voltam Mrs. 
 	Crale-lel ezen a délelőttön, holott talán vele kellett volna lennem. De akkor azt hittem, hogy nekem Angelát kell megkeresnem. N a gyon szemtelen és konok tudott lenni, ha meg kellett varrnia valamit, és n e m tűrhettem, hogy ebben a dologban dacoljon velem. 
 	A fürdőruhája is eltűnt, lementem hát a strandra. Angelának ott sem volt nyoma, sem a vízben, sem a sziklákon, azt hittem hát, hogy talán á t m e n t Mr. Meredith Blake-hez. 
 	Nagyon jó barátok voltak. Áteveztem tehát a túlsó partra, és tovább kerestem a lányt. De n e m találtam sehol, és végül visszatértem. 
 	Mrs. Crale, Mr. Meredith Blake és Mr. Philip Blake kint ült a teraszon. 
 	237 
 	
 	Aznap délelőtt nagy volt a hőség, ahol nem fújt a szél, és a ház meg a terasz szélvédett helyen volt. Mrs. Crale azt javasolta, hogy igyunk tán egy kis jégbe hűtött sört. 
 	A házhoz még Viktória királynő korában egy kis télikertet építettek. Mrs. Crale nem szerette, nem is használták télikertnek, hanem átalakították valami bárfélévé, a polcok mindenféle üveggel - ginnel, vermuttal, citromszörppel, gyömbérsörrel s a többi - voltak megrakva, s állt ott egy kis jégszekrény is, amelyet reggelenként megtöltöttek jéggel, s mindig tartottak benne néhány üveg sört meg gyömbérsört. 
 	Mrs. Crale odament sörért, én meg vele. 
 	Angela ott volt a jégszekrénynél, és éppen kivett egy üveg sört. 
 	Mrs. Crale előttem lépkedett. Azt m o n d t a : 
 	- Szeretnék levinni egy üveg sört Amyasnak is. 
 	Ma már nehéz volna m e g m o n d a n i , vajon gyanítanom kellett volna-e valamit. Majdnem biztosan tudom, hogy Mrs. Crale hangja teljesen normális volt. De be kell vallanom, hogy akkor n e m őt, h a n e m Angelát figyelt e m . Angela a jégszekrény mellett állt, és én örültem, amikor láttam, hogy elpirul, és meglehetősen bűntudatos. 
 	Elég éles hangon beszéltem vele, és meglepetésemre igen jámboran viselkedett. Megkérdeztem, hol volt, mire azt felelte, hogy fürödni. - N e m találtalak sehol a strandon -
 	m o n d t a m . Erre fölkacagott. Megkérdeztem, hol a fürdőruhája, mire azt felelte, hogy valószínűleg lent hagyta a strandon. 
 	238 
 	
 	E részleteket azért említem meg, hogy megmagyarázzam, mért hagytam, hogy Mrs. 
 	Crale vigye le a sört a bástyakertbe. 
 	A délelőtt hátralevő részére már egyáltalán nem emlékszem. Angela előszedte a kézimunkadobozát, és minden további ellenkezés nélkül megvarrta a szoknyáját. É n , azt hiszem, valami fehérneműt foltoztam. Mr. Crale n e m jött föl ebédelni. Örültem, hogy legalább ennyi tisztesség van b e n n e . 
 	Ebéd után Mrs. Crale közölte, hogy lemegy a bástyakertbe, én pedig meg akart a m keresni Angela fürdőruháját a strandon. 
 	Együtt indultunk lefelé. Mrs. Crale bement a bástyakertbe... én meg m e n t e m tovább, amikor utánam kiabált és visszahívott. Ahogy már meséltem önnek, amikor nálam járt, megkért, hogy menjek fel és telefonáljak. 
 	Útközben találkoztam Mr. Meredith Blake-kel, aztán visszamentem Mrs. Crale-hez. 
 	Így beszéltem el a történteket a nyomozás során, és később a tárgyaláson is. 
 	Amit most fogok leírni, azt még soha senkinek n e m m o n d t a m el. N e m volt egyetlen kérdés sem, amelyre ne az igazsághoz híven feleltem volna. Mégis bűnös vagyok, hogy bizonyos dolgokat elhallgattam... de még ma sem b á n o m . Ma is ezt t e n n é m . Tisztában vagyok vele, hogy amikor most ezt elárulom, esetleg szemrehányásnak teszem ki m a g a m , de n e m hinném, hogy ennyi idő után bárki is komolyan neheztelne rám a dolog miatt... 
 	már csak azért sem, mert Caroline Crale-t az én vallomásom nélkül is elítélték. 
 	A következő történt: 
 	239 
 	
 	Mint m o n d t a m , találkoztam Mr. Meredith Blake-kel, aztán amilyen gyorsan csak tudt a m , visszaszaladtam az ösvényen. Gumitalpú vászoncipő volt rajtam, és mindig könnyű 
 	járásom volt. Mikor a bástyakert nyitott ajtajához értem, a következőt láttam: Mrs. Crale nagyban törölgette zsebkendőjével az asztalon a sörösüveget. Mikor letörölte, megfogta halott férje kezét, és rányomta a sörösüvegre az ujjait. Közben feszülten figyelt. Az arcán félelem tükröződött, s ebből azonnal t u d t a m , mi történt. 
 	Igen, már ekkor bizonyosan t u d t a m , hogy Caroline Crale mérgezte meg a férjét. És n e m tudom hibáztatni érte. A férfi gyötörte addig, hajszolta odáig, hogy azt ember már n e m tudta elviselni, vagyis maga idézte elő 
 	végzetét. 
 	En sosem említettem a dolgot Mrs. Crale-nek, és n e m is tudta meg soha, mit láttam. 
 	Caroline Crale lányának n e m szabad egy hazugsággal könnyebbé tennie az életét. 
 	Bármilyen fájdalmas lesz is megtudnia az igazat, csakis az igazság fontos. 
 	Mondja meg neki a nevemben, hogy n e m szabad elítélnie az anyját. Odáig hajszolták, hogy azt már egy szerető asszony n e m tudja elviselni. A leányának meg kell értenie, és meg kell bocsátania neki. 
 	240 
 	
 	 Angéla Warren beszámolója 
 	Kedves Monsieur Poirot, 
 	megtartottam ígéretemet, és leírtam mindent, amire csak emlékszem abból a tizenhat év előtti szörnyű időből. De csak akkor jöttem rá, milyen kevés az, amire emlékszem, amikor hozzákezdtem. Amíg a dolog meg n e m történt, nincs semmi, amiből kiinduljak. 
 	A nyarakról általában csak homályos emlékeim vannak... néhány rendkívüli esemény, de még azt sem t u d n á m biztosan m e g m o n dani, hogy mi melyik nyáron történt. Amyas halála olyan volt, mint a derült égből a villámcsapás. Semmi sem jelezte előre, tehát alighanem minden elkerülte a figyelmemet, ami idáig vezetett. 
 	Megpróbáltam elgondolkozni rajta, hogy ez természetes-e vagy sem. Vajon a legtöbb tizenöt éves lány olyan vak, süket és korlátolt, amilyen én lehettem akkor? Lehetséges. 
 	Azt hiszem, gyorsan fel tudtam mérni az e m berek hangulatváltozásait, de azon már sose törtem a fejem, hogy mi okozta e változásokat. 
 	Mellékesen é p p e n akkoriban kezdtem váratlanul rájönni a szavak varázsára. Olvasmányrészletek, versfoszlányok, Shakespeare-sorok visszhangzottak az agyamban. Még ma is emlékszem, hogy járkáltam fel-alá a konyhakertben, az ösvényen, szinte delíriumszerű 
 	elragadtatással ismételgetve: „Az áttetsző, üvegzöld víz alatt..." Olyan szép volt, hogy újra meg újra el kellett m o n d a n o m . 
 	241 
 	
 	S ezzel az új felfedezéssel meg a vele járó izgalmakkal párosulva az a sok minden, amire vágytam, amióta csak az eszemet t u d o m : úszás, fára mászás, gyümölcsevés, h a n c ú r o -
 	zás az istállófiúval meg a lovak etetése! 
 	Caroline-t és Amyast magától értetődőnek tekintettem. Ők voltak világom központi szereplői, de sosem gondolkoztam el rajtuk, sem ügyes-bajos dolgaikon, sem azon, hogy vajon mit gondolnak és éreznek. 
 	Elsa Greer megérkezésére sem figyeltem fel különösebben. Butának tartottam, s még csak csinosnak se láttam. Egyszerűen tudomásul vettem, hogy egy gazdag, de idegesítő n ő , akit Amyas lefest. 
 	Tulajdonképpen csak annak alapján támadt némi sejtelmem az egész dologról, amit a teraszról hallottam, ahová kiszöktem egyszer ebéd után... Elsa azt m o n d t a , hogy férjhez megy Amyashoz! Megütötte a fülemet, mert egyszerűen nevetségesnek találtam. Meg is említettem Amyasnak, Handcrossban, a kertben. Azt kérdeztem tőle: 
 	- Miért mond Elsa olyat, hogy férjhez megy hozzád? Hiszen n e m lehet. Senkinek se lehet két felesége... mert az bigámia, és börtönbe kerül miatta az ember. 
 	Amyas éktelen dühbe gurult. - Hát ezt meg hogy a fenébe hallgattad ki? 
 	Megmondtam neki, hogy a könyvtárszoba ablaka alatt hallottam. 
 	Dühösebb volt, mint valaha, és kijelentette, hogy legfőbb ideje iskolába m e n n e m , és leszoknom a hallgatózásról. 
 	Még most is emlékszem, mennyire meg-242 
 	
 	nehezteltem rá, hogy ilyet m o n d . N e m volt tisztességes. Határozottan n e m volt tisztességes. 
 	Dühösen eldadogtam valahogy, hogy n e m hallgatóztam... és különben is, tettem hozzá, miért m o n d Elsa ilyen butaságot? 
 	Amyas azt felelte, hogy csak tréfa volt. 
 	Be kellett volna érnem ennyivel. Be is ért e m . . . de csak majdnem. Egészen n e m . 
 	Hazafelé menet azt m o n d t a m Elsának: 
 	- Megkérdeztem Amyastól, mit értettél azon, hogy férjhez mégy hozzá, mire ő azt m o n d t a , hogy csak tréfa volt. 
 	Azt hittem, megsértem vele. De csak m o solygott. 
 	Ki n e m állhattam azt a mosolyt. Fölmentem Caroline szobájába. É p p e n vacsorához öltözött át. Kereken megkérdeztem tőle, feleségül veheti-e Amyas Elsát. 
 	Olyan pontosan emlékszem Caroline válaszára, mintha csak az imént hangzott volna el. Nyilván nagyon nyomatékosan felelt: 
 	- Amyas csakis az én halálom után veheti el Elsát. 
 	Ez teljesen megnyugtatott. Úgy éreztem, hogy a haláltól még mindnyájan nagyon messze vagyunk. De továbbra is dühös volt a m Amyasra amiatt, amit délután mondott, egész vacsora alatt kötekedtem vele, emlékszem, hogy csúnyán összevesztünk, én kiroh a n t a m az ebédlőből, lefeküdtem, és álomba sírtam m a g a m . 
 	Arra a délutánra, amit Meredith Blake-nél töltöttünk, nem nagyon emlékszem, de arra igen, hogy felolvasta a Phaidón-ból Szókra-243 
 	
 	tesz halálát. Akkor hallottam először. Es úgy éreztem, hogy ez volt a legszebb, a leggyönyörűbb, amit valaha is hallottam. Erre e m lékszem... de arra már n e m , hogy ez mikor történt. Szerintem akármikor történhetett azon a nyáron. 
 	Arra sem emlékszem, hogy mi történt m á s n a p délelőtt, pedig sokat törtem rajta a fejem. Rémlik, de csak homályosan, hogy úsztam egyet, s mintha az is derengene, hogy varrtam valamit. 
 	De egészen addig minden nagyon bizonytalan és homályos, amíg Meredith lihegve a teraszra n e m lépett az ösvényről. Nagyon szürke és furcsa volt az arca. Emlékszem, hogy egy kávéscsésze leesett az asztalról, és eltört... Elsa ejtette le. Arra is emlékszem, hogy elrohant... teljes erejéből elkezdett lefelé szaladni az ösvényen... és ijesztő volt az arca. 
 	Egyre m o n d o g a t t a m m a g a m b a n : - Amyas meghalt. - De sehogy se éreztem igaznak. 
 	Emlékszem, hogy megjött dr. Fausset, s hogy komoly volt az arca. Miss Williams Caroline-t ápolgatta buzgón. Én kétségbeesetten kóboroltam ide-oda, mindenkinek csak útjában voltam. Borzasztóan rosszul éreztem m a g a m . N e m engedtek le, hogy megnézzem Amyast. De hamarosan megérkezett a rendőrség, mindenféle jegyzőkönyveket vettek fel, és nemsokára felhozták Amyas holttestét. Egy hordágyon, lepedővel letakarva. 
 	Miss Williams később bevitt Caroline szobájába. Caroline a díványon feküdt. Falfehér volt, látszott, hogy rosszul van. 
 	244 
 	
 	Megcsókolt, és azt m o n d t a , szeretné, ha mihelyt lehet, elmennék a házból, és hogy nagyon borzasztó, ami történt, de lehetőleg ne nyugtalankodjam miatta, ne gondoljak rá. 
 	Menjek el én is Carlához, aki Lady Tressilliannél van, ebben a házban lehetőleg ne maradjon senki. 
 	Hozzásimultam Caroline-hoz, és kijelentettem, hogy nem akarok elmenni. Szeretnék vele maradni. Azt felelte, hogy tudja, de nekem is jobb lesz, ha elmegyek, meg neki is nagy kő 
 	esik le a szívéről. Miss Williams is közbeszólt: 
 	- A legjobban azzal segítesz a nővéreden, Angela, ha ellenkezés nélkül megteszed, amit kér. 
 	Erre kijelentettem, hogy bármit hajlandó vagyok megtenni, amit Caroline akar. - Ez az én drága Angelám - mondta Caroline, meg­
 	ölelt, kijelentette, nincs miért aggódnom, és lehetőleg minél kevesebbet beszéljek a dologról, és gondolni is minél kevesebbet gondoljak rá. 
 	Aztán le kellett m e n n e m , és elbeszélgetnem egy rendőr-főfelügyelővel. Nagyon barátságos volt, megkérdezte, mikor láttam utoljára Amyast, aztán föltett még egy csomó kérdést, aminek annak idején nem láttam semmi értelmét, de ma már persze látom. Megállapította, hogy semmi olyat nem tudok m o n dani neki, amit ne hallott volna már másoktól. Ezért aztán közölte Miss Williamsszel, hogy nem látja akadályát, hogy átköltözzem Ferriby Grange-be, Lady Tressillianhez. 
 	Át is költöztem, és Lady Tressillian nagyon jó volt hozzám. De persze h a m a r o s a n meg 245 
 	
 	kellett tudnom az igazat. Caroline-t szinte nyomban letartóztatták. Úgy megdöbbentem és megijedtem, hogy egészen belebetegedtem. 
 	Később megtudtam, hogy Caroline borzasztóan aggódott m i a t t a m . Az ő követelésére kellett elutaznom Angliából, mielőtt megkezdődött a per. De hát ezt már meséltem önnek. 
 	Mint láthatja, szánalmasan keveset tudok írni. Beszélgetésünk óta lelkiismeretesen átgondoltam azt a keveset is, amire emlékszem, megpróbáltam felidézni az arcokat, hogy ki hogyan reagált a dologra. De n e m jut eszembe semmi, ami akármelyikük bűnösségére utalna. Elsa őrjöngése, Meredith ólomszürke, elgyötört arca, Philip szomorúsága és d ü h e . . . mind-mind természetesnek látszott. Lehetséges volna, hogy valamelyikük  színészkedett? 
 	Én csak egyet tudok:  Caroline nem volt gyilkos. 
 	Ebben teljesen bizonyos vagyok, és 
 	mindig is bizonyos leszek, bár n e m tudok rá egyéb bizonyítékot felhozni, csak azt, hogy alaposan ismertem a jellemét. 
 	
 	HARMADIK KÖNYV 
 	
 	ELSŐ F E J E Z E T 
 	 Néhány következtetés 
 	Carla Lemarchant fölnézett. Fáradt, fájdalmas volt a tekintete. Bágyadt mozdulattal hátralökte homlokából a haját. 
 	- Ijesztő ez az öt beszámoló - tette a kezét a kéziratcsomóra. - Mindegyik más szempontból adja elő a dolgot. Mindenki másképp látja az anyámat. Csak a tények ugyanazok. 
 	A tényeket illetően mind az öten egyetértenek. 
 	- Csak n e m vesztette el a bátorságát olvasás közben? 
 	- De igen. Ön nem? 
 	- N e m . Én nagyon... értékesnek talált a m . . . ezeket az irományokat... Sok mindent megtudtam belőlük. 
 	Poirot lassan, megfontoltan beszélt. 
 	- Bár ne olvastam volna egyet sem! -
 	mondta Carla. 
 	Poirot ránézett. 
 	- Ó... hát ilyen érzést keltettek önben? 
 	Carla válasza keserűen hangzott: 
 	- M i n d azt hiszik, hogy anyám tette... 
 	mind, kivéve Angela nénit, s amit ő hisz, az meg n e m számít. Semmivel sem tudja indokolni. Afféle hűséges teremtés, aki tűzönvízen keresztül képes ragaszkodni valakihez. 
 	De ő is csak azt tudja hajtogatni, hogy 
 	„Caroline nem lehet bűnös". 
 	- Csakugyan ez a benyomása? 
 	- Mi egyéb lehetne? Én arra számítottam, hogy ha n e m anyám követte el a gyilkossá-
 	249 
 	
 	got, akkor nyilván e közül az öt ember közül követte el valamelyik. Még elméleteket is agyaltam ki, hogy melyik miért tehette. 
 	- Ejha! Ez érdekes. Halljuk! 
 	- Ó, csak elméletek voltak. Például Philip Blake. Tőzsdés, a p á m legjobb barátja volt... 
 	a p á m valószínűleg bízott b e n n e . És a művészek rendszerint könnyelműek anyagi dolgokb a n . Philip Blake talán megszorult, és a p á m pénzéhez nyúlt. Esetleg aláíratott vele valamit. Aztán azt hitte, hogy kiderül a dolog... s Blake-et csak a p á m halála m e n t h e t t e meg. 
 	Ez volt az egyik elképzelésem. 
 	- N e m is olyan rossz. A következő? 
 	- Hát itt van Elsa. Philip Blake szerint okosabb volt annál, semhogy méreggel m a n i puláljon, csakhogy én n e m hiszem, hogy ez igaz. Hátha anyám o d a m e n t hozzá, és megm o n d t a neki, hogy n e m hajlandó elválni a p á m t ó l . . . hogy a világ minden kincséért se válna el. Mondhat, amit akar, szerintem Elsa kispolgári gondolkozású volt... annak rendje és módja szerint férjhez akart m e n n i . Szerint e m feltehető, hogy ebben az esetben Elsa képes lett volna ellopni a mérget - éppen jó alkalma nyílt rá azon a bizonyos délutánon -, hogy megpróbálja eltenni a n y á m a t láb alól. 
 	Szerintem ez éppen megfelelt volna Elsa jellemének. S aztán lehetséges, hogy valami szörnyű véletlen folytán Amyas itta meg a mérget Caroline helyett. 
 	- Ez se rossz feltevés. A következő? 
 	- H á t . . . gondoltam, hogy talán...  Meredith volt - m o n d t a lassan Carla. 
 	- Ejha!... Meredith Blake? 
 	250 
 	
 	- Igen. Szerintem ugyanis pontosan az a fajta ember, aki képes gyilkolni. Határozatlan, lassú észjárású, akit mindenki mindig kinevetett, s ő titokban talán neheztelt emiatt. 
 	Aztán meg a p á m elvette azt a lányt, akit ő is szeretett. És a p á m gazdag is volt, sikereket ért el. S Meredith kotyvasztotta azokat a mérgeket! Hátha azért csinálta, mert szeretett eljátszadozni a gondolattal, hogy egyszer megölhet valakit? Kénytelen volt felhívni a figyelmet arra, hogy ellopták a mérget, hogy elterelje magáról a gyanút. Pedig a legvalószínűbb, hogy ő maga lopta el. Még az is lehet, hogy szerette volna, ha Caroline-t felakasztják... azért, mert annak idején kikosarazta. 
 	Szerintem kicsit gyanús, amit a beszámolójában ír... hogy az emberek gyakran művelnek olyasmit, ami látszólag n e m egyeztethető 
 	össze a jellemükkel. Hátha  önmagára gondolt, amikor ezt a m o n d a t o t leírta? 
 	- Igaza van - felelte Hercule Poirot -, legalábbis abban, hogy n e m szabad feltétlenül igaznak tartanunk, amit írtak. Talán azért írták, hogy szándékosan félrevezessenek. 
 	- P e r s z e , t u d o m . Olvasás közben folyton erre gondoltam. 
 	- Van még más elképzelése is? 
 	- Sokat gondolkoztam - felelte lassan Carla -, mielőtt ezt elolvastam... Miss Wil-liamsen is. ugyanis azzal, hogy Angela intézetbe került, elvesztette az állását. És ha Amyas hirtelen meghalt volna, Angelának valószínűleg n e m kellett volna elmennie otthonról. Úgy értem, hogy ha természetes halállal hal meg... ami szintén könnyen feltéte-251 
 	
 	lezhető lett volna, ha Meredith nem fedezi fel, hogy eltűnt a koniin. U t á n a n é z t e m a koniinnak, s m e g t u d t a m , hogy a holttestben n e m m a r a d jellegzetes n y o m a . G o n d o l h a t t a k volna napszúrásra is. Tudom, hogy egy állás elvesztése n e m látszik elég meggyőző indítéknak gyilkosság elkövetésére. De gyakran követnek el gyilkosságot látszólag nevetségesen jelentéktelen indítékból is. N é h a egészen csekély pénzösszegekért. És elképzelhető, hogy egy középkorú, talán nem is egészen elsőrendű nevelőnő megijed, mert egyszerűen nem látja biztosítottnak a jövőjét. 
 	Szóval erre gondoltam, mielőtt elolvastam ezt a beszámolót. Csakhogy Miss Williams egyáltalán nem ilyennek látszik. A beszámolóból úgy érzi az ember, hogy nagyon is alkalmas hivatása gyakorlására... 
 	- Bizony. Még ma is nagyon talpraesett és értelmes n ő . 
 	- Tudom. Ezt érezni lehet. Meg azt is, hogy tökéletesen szavahihető. S ez az, ami igazában megdöbbent. Hiszen  tudja... érti...  Persze ez önt nem érdekli. Ön csak az igazságot tisztázta, ahogy kérték öntől. Mert, gondolom, most már  tudjuk,  mi az igazság! Miss Williamsnek tökéletesen igaza van. Az embernek bele kell törődnie az igazságba. Nincs értelme hazugságra alapoznia az életét, csak mert hinni szeretné, hogy az az igazság. 
 	Rendben van... vállalom! Anyám n e m volt ártatlan! Azt a levelet csak azért írta, mert gyönge volt és boldogtalan, és kímélni akart engem. N e m ítélem el miatta. Talán én is így gondolkoznék. N e m t u d h a t o m , milyen ha-252 
 	
 	tást gyakorol az emberre a börtön. Es n e m is hibáztatom azért, amit tett... ha olyan kétségbeesetten szerette a p á m a t , valószínűleg nem tehetett egyebet. De nem hibáztatom a p á m a t sem. Megértem... ha csak egy kicsit is... hogy  ő mit érzett. Hiszen tele volt életkedvvel... és mindent meg akart kapni... 
 	N e m tehetett róla... ilyennek született. És nagy festő volt. Azt hiszem, ez sok mindenre mentségül szolgál. 
 	A lány Hercule Poirot felé fordította izgalomtól kipirult arcát, s kihívóan előreszegezte az állát. 
 	- T e h á t . . . meg van elégedve? - kérdezte Hercule Poirot. 
 	- Megelégedve? - kérdezte vissza Carla Lemarchant, s közben elcsuklott a hangja. 
 	Poirot előrehajolt, és atyaian vállon veregette. 
 	- Ide figyeljen - m o n d t a . - Maga é p p e n akkor adja fel a küzdelmet, amikor a legérdemesebb küzdeni. Amikor én, Hercule Poirot, már pontosan látom, mi történt igazában. 
 	Carla tágra nyílt szemmel bámult rá. 
 	- Miss Williams szerette anyámat - m o n d ta. - Ő látta... a tulajdon szemével... amikor anyám bizonyítékot hamisított... hogy öngyilkosság történt. Ha elhiszi, amit Miss Williams ír... 
 	Hercule Poirot felállt. 
 	- Mademoiselle! Ha egyszer Cecília Williams azt írja, hogy a tulajdon szemével látta, amikor az ön édesanyja ráhamisította Amyas Crale ujjlenyomatait a sörösüvegre - ne felejtse el, a sörös  üvegre.  -, akkor ez az én 253 
 	
 	szememben csak azt bizonyítja, határozottan és véglegesen, hogy nem az ön édesanyja ölte meg az édesapját. 
 	Biccentett és távozott, magára hagyva Carlát, aki értetlenül bámult utána. 
 	
 	MÁSODIK F E J E Z E T 
 	 Poirot öt kérdést tesz fel 
 	1 
 	- Nos, monsieur Poirot? 
 	Philip Blake hangja türelmetlen volt. 
 	- Szeretném megköszönni önnek a Crale-tragédiáról készített bámulatosan világos beszámolót - mondta Poirot. 
 	Philip Blake meglehetősen öntelt képet vágott. 
 	- Nagyon kedves - dörmögte. - Valóban meglepő, mennyi minden eszembe jutott, amikor nekiláttam az írásnak. 
 	- A beszámoló bámulatosan világos -
 	mondta Poirot -, de egy-két dolog kimaradt belőle, nemde? 
 	- Kimaradt? - húzta fel Philip Blake a szem­
 	öldökét. 
 	- Beszéljünk nyíltan - mondta Poirot. - Az ön beszámolója nem egészen őszinte. - Élesebb hangon folytatta. - Úgy értesültem, Mr. 
 	Blake, hogy azon a nyáron Mrs. Crale legalább egy éjszaka meglehetősen kompromittáló időpontban jött ki az ön szobájából. 
 	A csöndet csak Philip Blake nehéz lélegzete törte meg. 
 	- Ezt ki mesélte önnek? - szólalt meg végül. 
 	Hercule Poirot a fejét rázta. 
 	- Hogy ki, az nem érdekes. A lényeg az, hogy  tudom. 
 	Megint csend lett. Aztán Philip Blake elhatározta magát, és beszélni kezdett: 255 
 	
 	- Úgy látszik, belebotlott egy tisztára személyes ügybe. Beismerem, hogy n e m vág össze azzal, amit írtam. Ugyanakkor mégis jobban összevág, mint esetleg gondolja. Ezek után kénytelen vagyok elmondani önnek az igazat. 
 	Én  csakugyan ellenséges érzülettel viseltettem Caroline Crale iránt. De mindig erősen vonzódtam is hozzá. Talán az utóbbi érzelem idézte elő az előbbit. Ki nem állhatt a m , hogy hatalma van fölöttem, s iránta érzett vonzalmamat azzal próbáltam elfojtani, hogy mindig emlékeztettem magamat a hibáira. Sohasem kedveltem, ha érti, mire gondolok, de bármikor szívesen a szeretőmmé tettem volna. Kamaszkoromban szerelmes voltam bele, de ő rám se nézett. Ezt nem tudtam könnyen megbocsátani. 
 	A kedvező alkalom akkor jött el, amikor Amyas teljesen belegabalyodott a Greer lányba. Számomra is érthetetlenül egyszer csak azon vettem észre m a g a m , hogy bevallom Caroline-nak: szerelmes vagyok belé. 
 	Csöndesen csak ennyit felelt rá: „Igen, ezzel mindig tisztában voltam." A szemtelen perszóna! 
 	Persze t u d t a m , hogy ő nem szerelmes belém, de láttam, hogy Amyas legújabb szerelme megzavarta, és megfosztotta illúzióitól. Ha egy nő ilyen hangulatban van, köny-nyű megkapni. Bele is egyezett, hogy aznap éjjel bejön hozzám. Be is jött. 
 	Blake elhallgatott. Nehezére esett folytatni. 
 	- Bejött a szobámba. Aztán, amikor már átöleltem, hűvösen kijelentette, hogy semmi 256 
 	
 	értelme a dolognak! Akárhogy van is, m o n d ta, ő csak  egy férfié tud lenni. Jóban-rossz-ban Amyas Crale-é. Elismerte, hogy csúnyán járt el velem, de kijelentette, hogy n e m tehet másként. Kért, hogy bocsássak meg neki. 
 	S otthagyott!  Otthagyott!  Csodálkozik, monsieur Poirot, hogy a gyűlölet, amelyet iránta éreztem, ezek után megsokszorozódott? 
 	Csodálkozik, hogy soha többé nem bocsátottam meg neki? Sem a rajtam ejtett sérelmet... sem azt, hogy megölte a barátomat, akit a világon mindenkinél jobban szerettem! 
 	Philip Blake a dühtől remegve kiáltotta: 
 	-  Beszélni se akarok a dologról,  hallja?! 
 	Feleltem a kérdésére. Most menjen! És soha többé ne hozza szóba előttem ezt az ügyet! 
 	2 
 	- Szeretném tudni, Mr. Blake, milyen sorrendben hagyták el az ön vendégei azon a bizonyos n a p o n a laboratóriumot. 
 	- De kedves monsieur Poirot! - tiltakozott Meredith Blake. - Tizenhat év után? Hogy emlékezhetnék rá? Azt már m o n d t a m , hogy Caroline jött ki utolsónak. 
 	-  Biztos ön ebben? 
 	- I g e n . . . legalábbis... azt hiszem... 
 	- Nos, menjünk csak oda. Ugyanis  egészen bizonyosnak kell lennünk b e n n e . 
 	Meredith Blake csóválta ugyan a fejét, de előrement. Kulccsal kinyitotta az ajtót, és kilökte a spalettát. Poirot ellentmondást n e m tűrő hangon így szólt: 
 	257 
 	
 	- Rajta, barátom! Megmutogatta látogatóinak érdekes növényfőzeteit. Most hunyja be a szemét, és gondolkozzék... 
 	Meredith Blake engedelmeskedett. Poirot elővett egy zsebkendőt, és lassan ide-oda lengette. Blake orrcimpája kicsit megremegett. 
 	- Igen, igen - dünnyögte -, különös, hogy eszébe jutnak bizonyos dolgok az embernek. 
 	Tisztán emlékszem, hogy Caroline halvány kávébarna ruhában volt. Phil unatkozó képet vágott... ő mindig hülyeségnek tartotta a hobbimat. 
 	- Most gondoljon arra, hogy el akarják hagyni a helyiséget - m o n d t a Poirot. - Ön a könyvtárszobába készül, ahol szeretné felolvasni a Szókratész haláláról szóló passzust. Ki hagyja el elsőnek a szobát? Ön? 
 	- E l s a . . . és én... igen. A lány lépett ki elsőnek az ajtón. Én szorosan a n y o m á b a n . 
 	Beszélgettünk. Megálltam, és vártam, hogy a többiek is kijöjjenek, és bezárhassam az ajtót. Philip... igen, utánunk jött ki. Meg Angela... a lány mindenféle zagyvaságot kérdezett tőle. Végigmentek a halion. Amyas volt a következő. Én még akkor is ott álltam és vártam... igen, Caroline-ra. 
 	- Szóval bizonyos b e n n e , hogy Caroline maradt utolsónak. Látta, mit csinál? 
 	Blake a fejét rázta. 
 	- N e m , ugyanis háttal álltam a szobának. 
 	Elsával beszélgettem... gondolom, untatt a m . . . elmeséltem neki, hogy az ősi babona szerint bizonyos növényeket teliholdnál kell leszakítani. Aztán... kicsit sietős léptekkel... 
 	kijött Caroline is, én meg bezártam az ajtót. 
 	258 
 	
 	Abbahagyta, és Poirot-ra nézett, aki visz-szatette a zsebkendőt a zsebébe. Meredith Blake utálkozva beleszimatolt a levegőbe. 
 	„Nahát ez a fickó  kölnizi magátl",  gondolta. 
 	Hangosan meg így szólt: 
 	- Bizonyos vagyok b e n n e , hogy ez volt a sorrend. Elsa, én, Philip, Angela és Caroline. 
 	Segítségére van ez valamiben? 
 	- Nagymértékben - felelte Poirot. - Ide figyeljen. Szeretnék egy kis összejövetelt rendezni ebben a helyiségben. G o n d o l o m , nincs akadálya... 
 3 

 	- Nos? - kérdezte Elsa Dittisham szinte m o h ó n , akár egy gyerek. 
 	- Egy kérdést szeretnék föltenni önnek, asszonyom. 
 	- Tessék. 
 	- Miután túlestek a dolgon... a tárgyalásra gondolok... megkérte Meredith Blake, hogy legyen a felesége? 
 	Elsa nagyot nézett. Megvető, szinte unott képet vágott. 
 	- I g e n . . . megkért. Miért? 
 	- Ön meglepődött rajta? 
 	- Hogy meglepődtem-e? N e m emlékszem. 
 	- Mit válaszolt neki? 
 	Elsa nevetett. 
 	- Mit gondol, mit válaszoltam?  Amyas u t á n . . . Meredith? Nevetséges lett volna! Ostobaság volt a részéről. Mindig ostoba volt egy kicsit. 
 	259 
 	
 	Hirtelen elmosolyodott. 
 	-Ugyanis meg akart védelmezni... „gondoskodni szeretett volna rólam"... ahogy kifejezte! Ő is azt hitte, mint mindenki, hogy borzasztó megpróbáltatás volt számomra a tárgyalás. Meg a riporterek! Meg az ordítozó tömeg! Meg a sok mocskolódás, amit rám zúdítottak. 
 	Töprengett egy pillanatig. Aztán megint megszólalt: 
 	- Szegény öreg Meredith! Ilyen szamarat! -
 	És megint elnevette magát. 
 	4 
 	Hercule Poirot ismét szemben találta magát Miss Williams okos, átható pillantásával, s ismét úgy érezte, mintha visszafelé szálltak volna az évek, s ő gyáva, félénk kisfiú lenne. 
 	Szeretne egy kérdést feltenni, magyarázkodott. 
 	Miss Williams közölte, hogy hajlandó a kérdést meghallgatni. 
 	Poirot lassan, gondosan megválogatva szavait, a következőket m o n d t a : 
 	- Angela Warrent még egész kiskorában megsebesítették. Jegyzeteimben két utalás is szerepel erre vonatkozólag. Az egyik szerint Mrs. Crale egy papírnehezéket vágott a gyerekhez. A másik szerint piszkavassal t á m a d t a csecsemőre. A két verzió közül melyik az igaz? 
 	Miss Williams habozás nélkül rávágta: 
 	- Piszkavasról sose hallottam. Az a verzió az igaz, amelyikben a papírnehezék szerepel. 
 	260 
 	
 	- Ezt ön kitől tudja? 
 	- Magától Angelától. Nagyon hamar, kérdezés nélkül közölte velem. 
 	- Egészen pontosan mit mondott? 
 	- Megérintette az arcát, és azt mondta: „Ezt Caroline csinálta; amikor még csecsemő 
 	voltam. Hozzám vágott egy papírnehezéket. 
 	Kérem, sose tegyen rá célzást előtte, mert borzasztóan felizgatja." 
 	- Mrs. Crale szóba hozta ön előtt ezt valaha is? 
 	- Csak célzott rá. Föltételezte, hogy úgyis ismerem már a históriát. Emlékszem, egyszer azt m o n d t a : „Tudom, hogy maga szerint elkényeztetem Angelát, de meg kell értenie: mindig úgy érzem, semmi sem lehet elég kárpótlás azért, amit csináltam vele." Egy másik alkalommal meg azt m o n d t a : „Az a tudat, hogy az ember örökre megsebzett egy másik embert, az elképzelhető legsúlyosabb teher, amit el kell viselni." 
 	- Köszönöm, Miss Williams. Csak ennyit akartam tudni. 
 	Cecília Williams éles hangon megszólalt: 
 	- N e m értem önt, monsieur Poirot. Megmutatta Carlának a tragédiáról írt beszámolómat? 
 	Poirot bólintott. 
 	- És ön mégis... - Miss Williams elhallgatott. 
 	- Gondolkozzon egy pillanatig - felelte Poirot. - Ha elmegy egy halaskofa előtt, és látja, hogy tizenkét hal hever az asztalán, nyilván azt gondolja, hogy mind valódi, igaz? 
 	Pedig lehet, hogy az egyik csak kitömött. 
 	Miss Williams erélyes hangon válaszolt: 261 
 	
 	-Teljesen valószínűtlen, és különben is... 
 	- Ó, igen, valószínűtlen, de n e m lehetetlen... ugyanis egyik barátom elvitt egyszer egy kitömött halat (tudniillik ez volt a foglalkozása), hogy összehasonlítsa a valódival. 
 	És ha decemberben egy váza inniát lát a szalonban, nyilván azt hiszi, hogy művirág... 
 	közben lehet, hogy valódi, és Bagdadból szállították ide repülőn. 
 	- Mit akar jelenteni ez a sok badarság? -
 	kérdezte Miss Williams. 
 	- Csak bizonyítani a k a r t a m , hogy az e m ber a lelki szemével lát igazán... 
 5 

 	Poirot kicsit lassított, miközben a Regent's Parkra néző hatalmas háztömb felé közeledett. 
 	Ha jól meggondolja, Angela Warrennek egyáltalán n e m akar semmiféle kérdést feltenni. Az az egy kérdés, amelyet fel kell tennie neki, még ráér... 
 	N e m , igazán csak a szimmetria iránt érzett kielégíthetetlen szenvedélye hozta ide. Öt ember - legyen hát öt kérdés! Így tisztább és kerekebb a dolog. 
 	N o s . . . majd csak kitalál valamit! 
 	Angela Warren szinte a mohósággal határos kíváncsisággal üdvözölte. 
 	- Sikerült rájönnie valamire? - kérdezte. -
 	Megtudott valamit? 
 	Poirot szokása szerint lassan bólintott, mint egy méltóságteljes kínai m a n d a r i n . 
 	262 
 	
 	- Végre előbbre jutottam egy kicsit - felelte. 
 	- Philip Blake? - Félig állítás volt, félig kérdés. 
 	- Jelenleg még n e m kívánok nyilatkozni, mademoiselle. Még n e m jött el az ideje. Csak arra szeretném megkérni, hogy legyen szíves eljönni Handcross Manorba. A többiek már megígérték, hogy eljönnek. 
 	Miss Warren kicsit összeráncolta a h o m lokát. 
 	- Miben töri a fejét? - kérdezte. - Csak nem egy tizenhat évvel ezelőtti eseményt akar rekonstruálni? 
 	- Talán csak tisztábban szeretném látni. 
 	Eljön? 
 	- Hát persze hogy elmegyek - felelte lassan Angela Warren. - Érdekes lesz újból találkozni azokkal az emberekkel. Talán most - ahogy az előbb kifejezte - tisztábban fogom látni őket, mint akkor. 
 	- És elhozná a levelet is, amit a múltkor mutatott? 
 	Angela Warren összeráncolta a homlokát. 
 	- Az a levél az én tulajdonom. Arra jó és elegendő okom volt, hogy önnek megmutassam, de n e m vagyok hajlandó megengedni, hogy vadidegen, ellenszenves alakok is elolvassák. 
 	- Hajlandó a t a n á c s a i m r a hagyatkozni ebben a kérdésben? 
 	- Szó sem lehet róla. A levelet m a g a m m a l viszem, de akkor és úgy használom fel, amikor és ahogy helyesnek t a r t o m . Merem remélni, hogy e körülményeket én is éppúgy meg t u d o m ítélni, mint ö n . 
 	263 
 	
 	Poirot lemondóan széttárta karját. Felállt, és indulni készült. 
 	- Megengedi, hogy feltegyek egy jelentéktelen kérdést? 
 	- Mi volna az? 
 	- A tragédia idején véletlenül n e m Somer-set Maugham  Az ördög sarkantyúja című regényét olvasta? 
 	Angela rábámult. Aztán így szólt: 
 	- Azt hiszem... igen, persze, azt. - Leplezetlen kíváncsisággal nézett Poirot-ra. - Honnan tudja? 
 	- Csak azt akartam, hogy lássa, m a d e moiselle: már egy jelentéktelen ügyben is varázsló vagyok egy kicsit. Vannak dolgok, amikről akkor is tudok, ha senki se beszél róluk. 
 	
 	HARMADIK F E J E Z E T 
 	 Az események rekonstruálása 
 	A délutáni nap besütött a Handcross Manor-i laboratóriumba. A helyiségbe bevittek ugyan egy kanapét meg néhány karosszéket, de ezek csak még jobban kiemelték sivár elhagyatottságát, s n e m hatottak bútorzatnak. 
 	Meredith Blake kicsit zavartan s bajszát rángatva társalgott Carlával arról, ami éppen eszébe jutott. Egyszerre csak váratlanul így szólt: - Kedvesem, maga nagyon hasonlít az édesanyjához... meg n e m is. 
 	- Hogy lehet az, hogy hasonlítok is hozzá, meg n e m is? - kérdezte Carla. 
 	- Ugyanolyan az arcszíne, ugyanolyan a mozgása, d e . . . hogy is fejezzem ki?... sokkal határozottabb,  mint ő volt. 
 	Philip Blake komoran összeráncolt szem­
 	öldökkel nézett kifelé az ablakon, s közben türelmetlenül dobolt a párkányon. 
 	- Mi értelme ennek az egésznek? - kérdezte. - Ilyen gyönyörű szombat délután... 
 	Hercule Poirot sietett lecsillapítani a kedélyeket: 
 	- Ó, elnézést kérek... tudom, hogy megbocsáthatatlan dolog megzavarni valakit a golfozásban.  Mais uoyons,  monsieur Blake, a legjobb barátjának a lányáról van szó. Az ő kedvéért bizonyára hajlandó kivételt tenni, n e m ? 
 	- Miss Warren - jelentette be a komornyik. 
 	Meredith a lány elé sietett. 
 	- Örülök, hogy időt szakítottál a látogatásra, Angela. Tudom, mennyire elfoglalt vagy. 
 	265 
 	
 	Az ablakhoz vezette. 
 	- Hello, Angela néni - üdvözölte Carla. -
 	Olvastam a cikked a mai  Times-ban.  Jó érzés, hogy ilyen híres rokona van az embernek. -
 	Bemutatta a magas, szögletes állú, szürke szemű, nyugodt tekintetű fiatalembert. -
 	J o h n Rattery. 0 lesz... remélem... a férjem. 
 	- Ó! - csodálkozott Angela Warren. - N e m is t u d t a m , hogy... 
 	Meredith már a következő vendéget üdvözölte. 
 	- Bizony, Miss Williams, jó sok év eltelt, amióta utoljára találkoztunk. 
 	A koros, szikár, törékeny, szigorú arcú n e velőnő belépett a szobába. Tekintete egy pillanatra elgondolkozva pihent meg Poirot-n, aztán a m a g a s , szögletes vállú, elegáns tweedruhás alakra siklott. 
 	Angela Warren elébe sietett, és mosolyogva üdvözölte: - Ismét iskolás lánynak érzem m a g a m . 
 	- Büszke vagyok rád, drágám - m o n d t a Miss Williams. - Dicsőséget hoztál ősz fejemre. Ő meg itt Carla, ugye? Biztosan n e m emlékszik rám, nagyon fiatal volt még... 
 	Philip Blake bosszúsan szólalt meg: -  Mi ez itt? Szó se volt arról, hogy... 
 	- É n . . . úgy nevezem, hogy... kirándulás a múltba - felelte Hercule Poirot. - N e m ülnénk le? Már csak az utolsó vendéget kell megvárnunk. S ha megérkezik, neki is láthatunk... eltemetni a kísérteteket. 
 	- Hát ez meg miféle ostobaság? - kiáltotta Philip Blake. - Csak n e m akar  szeánszot rendezni? 
 	266 
 	
 	- Dehogy, dehogy. Csak elbeszélgetünk néhány régmúlt eseményről... elbeszélgetünk róluk, s talán tisztábban látjuk majd, hogyan is történtek. Ami a kísérteteket illeti, ők ugyan n e m fognak testet ölteni, de ki állíthatná, hogy nincsenek jelen ebben a szobában, ha n e m látjuk is őket? Ki állíthatja, hogy Amyas és Caroline Crale nincs itt... és n e m hallja minden szavunkat? 
 	- Képtelen badarság... - kezdte Philip Blake, de el is hallgatott, mert ismét nyílt az ajtó, és a komornyik bejelentette Lady Dittishamet. 
 	Elsa Dittisham a rá jellemző lagymatag, unott pimaszsággal lépett be. Meredithre halványan rámosolygott, hűvös pillantást vetett Angelára és Philipre, aztán odament egy székhez az ablak mellé, kicsit elkülönülve a többiektől. Meglazította nyakán a drága bo­
 	át, és hátraejtette. Egy-két pillanatig szem­
 	ügyre vette a szobát, aztán Carlára nézett. A lány bátran viszonozta pillantását, s elgondolkozva becsülte föl a nőt, aki a katasztrófát okozta szülei életében. Fiatal, komoly arca n e m volt ellenséges, csak kíváncsiság tükröződött rajta. 
 	- Elnézést a késésért, monsieur Poirot -
 	szólalt meg Elsa. 
 	- Nagyon kedves, hogy egyáltalában eljött, m a d a m e . 
 	Cecília Williams alig hallhatóan fölhorkant. 
 	Elsa az érdeklődés legkisebb nyoma nélkül vette tudomásul a nevelőnő szemében tükröződő ellenséges érzületet. 
 	- Téged meg se ismertelek volna, Angéla. 
 	Hány éve is? Tizenhat? 
 	267 
 	
 	Hercule Poirot kapott az alkalmon. 
 	- Igen, tizenhat év telt el az események óta, amelyekről szó lesz, de hadd mondjam el előbb, miért is vagyunk itt. 
 	Néhány egyszerű szóval ismertette, milyen kéréssel fordult hozzá Carla, s hogyan vállalta el ő a feladatot. 
 	N e m vett tudomást a Philip arcán gyülekező viharfelhőkről, sem a Meredith arcán tükröződő meghökkenésről és irtózásról, h a n e m gyorsan folytatta: 
 	- Elvállaltam a megbízást... és nekiláttam, hogy kiderítsem... az igazságot. 
 	Carla Lemarchant a hatalmas karosszékben csak homályosan, mintegy a messzeségből hallotta Poirot szavait. 
 	Elernyőzte tenyerével a szemét, s így, titokban tanulmányozta az öt arcot. Elképzelhető 
 	az öt ember valamelyikéről, hogy gyilkosságot követett el? Melyik? Az egzotikus Elsa, a vörös arcú Philip, a kedves, finom, jóságos Mr. Meredith Blake, a zord nevelőnő vagy a hűvös, okos Angela Warren? 
 	El tudja képzelni - ha nagyon akarja - valamelyikükről, hogy képes gyilkolni? Igen, talán... csakhogy az a gyilkosság nem ilyen gyilkosság lenne. Például el tudta képzelni, hogy Philip Blake dührohamában megfojt egy nőt... igen, ez elképzelhető... És Meredith Blake-ről is el lehet képzelni, hogy revolverrel megfenyeget valami tolvajt... s a revolver véletlenül elsül... S Angela Warrenről is el tudta képzelni, hogy elsüt egy revolvert, de ő 
 	nem véletlenül. N e m személyes okokból... 
 	az expedíció biztonsága érdekében. És Elsá-
 	268 
 	
 	ról is feltételezhető, amint valami mesebeli kastélyban kiadja az utasítást keleti selymekkel borított heverőjéről: „Hajítsátok le a bástyáról a nyomorultat!" Csupa őrült fantazmagória... de még a legvadabb fantáziával sem tudta elképzelni, hogy az aprócska Miss Williams képes volna megölni valakit! 
 	Megint egy fantasztikus jelenet: „Gyilkolt már valaha, Miss Williams?" „Csináld csak a számtanfeladatodat, Carla, és ne kérdezz ilyen ostobaságokat. Gyilkolni bűn." 
 	„Nem vagyok észnél - gondolta Carla. -
 	Ezt abba kell hagynom. Oda figyelj, te őrült, arra, amit az a kis ember beszél, aki azt állítja, hogy tudja, mi történt." 
 	Hercule Poirot nagyban szónokolt: 
 	-Az volt a feladatom... hogy is m o n d ják?... hogy h á t r a m e n e t b e kapcsoljak, visz-szamenjek tizenhat évet a múltba, és kiderítsem, mi történt igazában. 
 	Philip Blake közbeszólt: - Mindnyájan tudjuk, mi történt. Aki mást állít, szélhámos... 
 	úgy, ahogy m o n d o m . . . arcátlan szélhámos. 
 	Maga csalárd m ó d o n pénzt akar kiszedni ebből a lányból. 
 	Poirot n e m engedte meg magának, hogy dühbe guruljon. Így felelt: 
 	- Ön azt mondja: „Mindnyájan tudjuk, mi történt." De csak beszél, és nem gondolkozik. Bizonyos tények elfogadott verziója n e m feltétlenül igaz. Ön például, Mr. Blake, látszatra ki n e m állhatta Caroline Crale-t. Ez az ön viselkedésének elfogadott verziója. De aki csak egy kicsit is konyít a pszichológiához, nyomban rájön, hogy éppen az ellenkezője az 269 
 	
 	igaz. On mindig erősen vonzódott Caroline Crale-hez. De restellte, és úgy próbálta leküzdeni ezt az érzelmet, hogy makacsul elhitette magával, hogy az asszonynak mindenféle rossz tulajdonsága van, és szüntelenül h a n goztatta, hogy ki n e m állhatja. Egy másik példa: Mr. Meredith Blake-ről mindenki azt hitte, hogy hosszú évek óta rajong Caroline Crale-ért. A tragédiáról írt beszámolójában úgy tünteti fel magát, mintha Amyas Crale-re az  asszony miatt neheztelt volna, de csak figyelmesen kell olvasni a sorok közt, és rájön az ember, hogy az életfogytig tartó vonzalom megkopott, elmúlt, és a fiatal és szép Elsa Greer foglalta el minden gondolatát. 
 	Meredith felmordult, Lady Dittisham meg mosolygott. 
 	Poirot folytatta: 
 	- E két esetet csak példaként említettem, bár mindkettő összefügg azzal, ami történt. 
 	Nos, tehát elkezdtem visszafelé utazni az időben... hogy megtudjak a tragédiáról mindent, amit csak lehet. E l m o n d o m , hogyan kezdtem neki. Beszéltem Caroline Crale védőügyvédjével, a vád képviselőjének helyettesével, az öreg ügyvéddel, aki jól ismerte a Crale családot, az ügyvédi iroda cégvezetőjével, aki valamennyi tárgyaláson jelen volt, a nyomozással megbízott rendőrtiszttel... s végül az öt szemtanúval, aki ott volt az esetnél. És az ő vallomásuk alapján kialakított a m egy képet... meg összeraktam egy... 
 	mozaikképet is egy asszonyról. S a következőket t u d t a m meg: 270 
 	
 	-  Megtudtam, hogy Caroline Crale sosem állította, hogy ártatlan (csak abban a levélben, amelyet a lányának írt). 
 	Megtudtam, hogy Caroline Crale-en n e m látszott a félelemnek nyoma sem a vádlottak padján, sőt: még érdeklődés is alig; mindvégig úgy viselkedett, mint aki teljes vereséget szenvedett. Megtudtam, hogy a börtönben nyugodt volt és derűs. Megtudtam, hogy egy levélben, amelyet a húgának írt közvetlenül az ítélet után, kijelentette, hogy belenyugszik a sorsába. És akivel csak beszéltem, mindenkinek az volt a véleménye (egyetlen, figyelemre méltó kivétellel), hogy  Caroline Crale bűnös volt. 
 	- Persze hogy az volt! - bólintott Philip Blake. 
 	Hercule Poirot folytatta: 
 	- Csakhogy nekem n e m az volt a feladat o m , hogy  mások ítéletét fogadjam el.  Magamnak kellett ítéletet alkotnom. Meg kellett vizsgálnom a tényeket, és meggyőződnöm róla, hogy az eset lélektani indítékai e t é nyeknek megfelelnek. Ebből a célból gondosan áttanulmányoztam a rendőrségi aktákat, és sikerült rávennem öt embert, aki ott volt a helyszínen, hogy írásban számoljon be a tragédiáról. E beszámolók igen értékesnek bizonyultak, mert olyan anyagot is tartalmaznak, ami a rendőrségi aktákban n e m szerepel... azaz 1. bizonyos beszélgetéseket és eseményeket, amelyeket a rendőrség n e m tartott lényegesnek, 2. az illetők véleményét Caroline gondolatairól és érzelmeiről, amely vélemények a bíróság előtt n e m fogadhatók 271 
 	
 	el bizonyítéknak, 3. bizonyos tényeket, a m e lyeket szándékosan elhallgattak a rendőrség előtt. 
 	Most már olyan helyzetben voltam, hogy m a g a m alkothattam ítéletet az ügyről. Kétségtelen, hogy Caroline Crale-nek látszólag bőven volt indítéka a bűntett elkövetésére. 
 	Szerette a férjét, a férfi a nyilvánosság előtt elismerte, hogy el akarja hagyni egy másik nőért, és az asszony saját bevallása szerint féltékeny volt. 
 	Az indítékokról az eszközökre térve: Caroline fiókjában találtak egy üres kölnisüveget, amelyben előzőleg koniin volt. Csak az ő ujjlenyomatai voltak rajta. A rendőrség előzőleg erre vonatkozó kérdésére bevallotta, hogy a mérget ő lopta el ebből a szobából, ahol most ülünk. Az itt talált koniines üvegen is az ő ujjlenyomatai voltak. Megkérdeztem Mr. 
 	Meredith Blake-et, hogy milyen sorrendben hagyta el az öt ember azon a bizonyos n a p o n ezt a szobát... mert elképzelhetetlennek tartottam, hogy  bárki is ellophatta volna a mérget, amikor öten tartózkodtak a szobában. A társaság a következő sorrendben hagyta el a szobát: Elsa Greer, Meredith Blake, Angela Warren és Philip Blake, Amyas Crale és utolsónak Caroline Crale. Ráadásul Mr. Meredith Blake háttal állt a szobának, miközben várta, hogy Mrs. Crale kijöjjön, tehát n e m láthatta, mit művel az asszony odabenn. Vagyis Mrs. 
 	Crale-nek módjában volt ellopni a mérget. 
 	Ennélfogva el kellett hinnem, hogy valóban ő lopta el. Van rá egy közvetett bizonyítékom is. Mr. Meredith Blake a m i n a p azt m o n d t a : 272 
 	
 	„Tisztán emlékszem, hogy itt álltam, és éreztem az ablakon beáradó jázminillatot." 
 	Csakhogy akkor szeptember volt, és az ablak alatt a jázmin már nyilván elvirágzott. Viszont az asszony szobájában talált kölnisüvegben, amely koniinmaradványt tartalmazott, eredetileg jázminkölni volt. Tehát bizonyítottnak tekintem, hogy Mrs. Crale szándékosan ellopta a koniint, és e célból észrevétlenül kiöntötte a retiküljében levő üvegből a jázminkölnit. 
 	Ezzel kapcsolatban még egy próbát tettem a m i n a p , amikor megkértem Mr. Blake-et, hogy hunyja be a szemét, és próbálja meg emlékezetébe idézni, milyen sorrendben hagyták el a szobát. Egy szippantásnyi jázminillat azonnal felfrissítette az emlékezetét. 
 	Az illatok sokkal nagyobb hatást gyakorolnak ránk, mint képzeljük. 
 	Eljutottunk a végzetes n a p délelőttjéig. Az eddig felsorolt tények vitathatatlanok. Miss Greer váratlanul elárulja, hogy ő meg Mr. 
 	Crale azt tervezik, hogy házasságot kötnek: Amyas Crale ezt megerősíti, ami Caroline Crale-t mélységesen elszomorítja. E tények közül egyetlenegy sincs, amelyik csupán  egy tanú vallomásában szerepelne. 
 	Másnap délelőtt nagy jelenet zajlik le férj és feleség közt a könyvtárszobában. Tanúk hallották, hogy Caroline Crale végtelenül keserűen azt mondja: „Te meg a nőid!", meg ezt: „A legszívesebben megölnélek." Philip Blake a hallból hallotta, Miss Greer pedig a kinti teraszról. 
 	Miss Greer azt is hallotta, hogy Mr. Crale kéri a feleségét, legyen észnél. És azt is, hogy 273 
 	
 	Mrs. Crale azt mondja: „Inkább megöllek, mint hogy annak a lánynak adjalak." N é hány pillanat múlva Amyas Crale kijön, és ridegen rászól Elsa Greerre, hogy menjen le vele, és üljön pózba. A lány lehoz egy pulóvert, és elmennek. 
 	Idáig nincs semmi, ami lélektanilag elfogadhatatlannak látszik. Mindenki úgy viselkedett, ahogy elvárhatta tőle az ember. De most következik valami, ami  elfogadhatatlan. 
 	Meredith Blake fölfedezi, hogy meglopták, telefonál az öccsének; lent a kikötőben találkoznak, és a bástyakert mellett haladnak fölfelé, ahol Caroline Crale a férjével tárgyal Angela intézetbe meneteléről. Mos, ezt kicsit meglepőnek érzem. A férj és feleség közt borzasztó jelenet játszódik le, s azzal végződik, hogy Caroline szabályszerűen megfenyegeti férjét, aztán körülbelül húsz perc múlva mégis lemegy hozzá a kertbe, hogy megvitasson vele egy hétköznapi családi ügyet. 
 	Poirot Meredith Blake felé fordult: 
 	- Ön idéz a beszámolójában néhány szót, amit Crale m o n d o t t . Éspedig a következőket: „Ez már elintézett ügy... Már ki is adtam az utasítást, hogy a lány csomagoljon." Így volt? 
 	- Igen... valami ilyesmi hangzott el -
 	m o n d t a Meredith Blake. 
 	Poirot most Philip Blake felé fordult: 
 	- Ön is így emlékszik rá? 
 	Philip Blake a homlokát ráncolta. 
 	- Eddig n e m emlékeztem rá... amíg ön nem említette... de most már emlékszem. Valami csakugyan elhangzott a csomagolásról! 
 	274 
 	
 	- M r . Crale szájából?... N e m Mrs. Crale-
 	éből? 
 	- Amyas szájából. Caroline csak valami olyasmit m o n d o t t , hogy kegyetlenség így bánni ezzel a lánnyal. Különben mit számít ez? Mindnyájan tudjuk, hogy Angelának egykét n a p múlva kellett volna utaznia az intézetbe. 
 	- N e m érti, mi a lényege az ellenvetésemnek? Miért  Amyas Crale-nek kellett intézkednie, hogy a lány csomagoljon? Egyszerűen képtelenség! Ott volt Mrs. Crale, ott volt Miss Williams, ott volt a személyzet. A csomagolás a nők feladatkörébe tartozik... n e m a férfiakéba. 
 	Philip Blake türelmetlenül közbeszólt: 
 	- Miért fontos ez? S e m m i köze a gyilkossághoz! 
 	- Gondolja? Számomra ez volt az első igazán meglepő dolog. S nyomban követte egy másik. Mrs. Crale, a kétségbeesett, megtört szívű asszony, aki csak röviddel azelőtt fenyegette meg a férjét, és minden bizonnyal öngyilkosságot tervez vagy gyilkosságot forral, most nagyon barátságosan felajánlja férjének, hogy leküld neki jégbe hűtött sört. 
 	- Ha az asszony valóban gyilkosságot forralt, a dolog egyáltalán n e m különös. Abban az esetben pontosan ezt kellett tennie! Színlelni! 
 	- Gondolja? Akkor már elhatározta, hogy megmérgezi a férjét, és meg is szerezte a mérget. A férjének ládaszámra van lenn söre a bástyakertben. Ha csak egy c s ö p p esze van az asszonynak, a mérget azoknak az 275 
 	
 	üvegeknek valamelyikébe teszi, amikor senki sincs a kertben. 
 	- N e m tehette - vetette ellen Meredith Blake. - Megeshetett volna, hogy más issza meg a mérget. 
 	- Igen: Elsa Greer. Csak nem akarja elhitetni velem, hogy ha Caroline Crale elhatározta, hogy megöli a férjét, aggályai lettek volna, hogy esetleg a lányt is megöli? 
 	De ezen most ne vitatkozzunk. Maradjunk szigorúan a tényeknél. Caroline Crale azt mondja, hogy majd leküld a férjének jégbe hűtött sört. Felmegy a házba, kihoz egy üveg sört a télikertből, ahol a jégszekrény állt, és leviszi a sört a férjének. Tölt, és a kezébe adja a poharat. Amyas Crale kiissza, és azt mondja: „Ma minden rossz ízű." 
 	Mrs. Crale megint felmegy a házba. Ebéd közben éppúgy viselkedik, mint máskor. Azt írták ugyan róla, hogy kicsit nyugtalannak és szórakozottnak látszott, de ezzel nem sokra megyünk... egy gyilkos viselkedésének nincs döntő kritériuma. Vannak nyugodt gyilkosok, és vannak izgatott gyilkosok. 
 	Ebéd után ismét lemegy a bástyakertbe. 
 	Holtan találja a férjét, és azt teszi, amit - hogy úgy mondjam - el is kell várnunk tőle. Szemmel láthatólag felindult, és elküldi a nevelőnőt, hogy telefonáljon orvosért. Most érkezünk el egy eddig ismeretlen tényhez... - Poirot Miss Williamsre nézett. - Megengedi? 
 	Miss Williams kicsit sápadt volt. - N e m köteleztem titoktartásra - felelte. 
 	Poirot erre csöndesen, de hatásosan előadta, mit látott a nevelőnő. 
 	276 
 	
 	Elsa Dittisham megmozdult. Tágra nyílt szemmel bámult a hatalmas karosszékben ülő jelentéktelen kis nőre. Hitetlenkedve megkérdezte: 
 	- Csakugyan  ezt látta? 
 	Philip Blake felugrott. 
 	- De hiszen ez döntő bizonyíték! - kiáltotta. - Egyszer s mindenkorra! 
 	Hercule Poirot szelíd pillantást vetett rá. -
 	N e m feltétlenül - felelte. 
 	Angela Warren éles hangon megszólalt: -
 	N e m hiszem. - Ellenséges pillantást vetett a kis nevelőnőre. 
 	Meredith Blake a bajszát rángatta, megdöbbenés tükröződött az arcán. Csak Miss Williams maradt továbbra is nyugodt. Mereven kihúzta magát a karosszékben, s mindkét orcáján megjelent egy-egy vörös folt. 
 	- Igenis, ezt láttam - jelentette ki. 
 	- Persze nincs más bizonyíték rá, csak az ön szava... - mondta lassan Poirot. 
 	- Igen, egyedül csak az én szavam. - A szigorú szürke szem találkozott Poirot tekintetével. - N e m vagyok hozzászokva, monsieur Poirot, hogy a szavamban kételkedjenek. 
 	Hercule Poirot meghajtotta a fejét. 
 	- Én nem kételkedem a szavában, Miss Williams. Pontosan az történt, amit ön látott... és éppen ebből állapítottam meg, hogy Caroline Crale n e m volt bűnös... egyszerűen n e m lehetett bűnös. 
 	A magas, gondterhelt arcú fiatalember, J o h n Rattery, első ízben szólalt meg: - Szeretném tudni, mire alapozza ezt a kijelentést, monsieur Poirot. 
 	277 
 	
 	Poirot feléje fordult. 
 	- Rögtön megmagyarázom. Mit látott Miss Williams? Azt, hogy Caroline Crale nagyon gondosan és aggályosan letöröl minden ujjlenyomatot a sörösüvegről, és utána rányomja halott férje ujjait. Jól jegyezzük meg, az  üvegre.  Csakhogy a koniin a pohárban volt... n e m az üvegben. A rendőrség az üvegben nyomát sem találta koniinnak. Az üvegben n e m is volt soha koniin. És  Caroline Crale ezt nem tudta!  Neki, aki állítólag megmérgezte a férjét, fogalma sem volt róla, hogyan mérgezték meg a férfit. Azt hitte, hogy az üvegben volt a méreg. 
 	Meredith közbeszólt: - De hát miért... 
 	Poirot villámgyorsan a szavába vágott. 
 	- Úgy van...  miért?  Miért próbálta Caroline Crale ily kétségbeesetten azt a látszatot kelteni, hogy öngyilkosság történt? A válasz nagyon egyszerű... nem is lehet m á s . Mert tudta, hogy  ki mérgezte meg a férjét, és bármit kész volt megtenni... és bármit el is viselni... csak ne terelődjön az illetőre a gyanú! 
 	Most már nem nehéz a dolgunk. Ki lehetett az illető? Philip Blake-et akarta oltalmazni? 
 	Vagy Mereditht? Vagy Elsa Greert? Vagy Cecília Williamst? N e m , csak egyvalaki van, akit mindenáron oltalmazni akart. 
 	Egy kis szünetet tartott: - Miss Warren! 
 	Amennyiben magával hozta nővérének önhöz intézett utolsó levelét, szeretném felolvasni. 
 	- N e m ! - jelentette ki Angela Warren. 
 	- De hát, Miss Warren... 
 	Angela felállt. Hangja hidegen csengett, mint az acél. 
 	278 
 	
 	- Nagyon jól tudom, milyen látszatot akar kelteni. Azt akarja állítani, ugye, hogy én öltem meg Amyas Crale-t, és a nővérem ezt tudta. A leghatározottabban visszautasítom ezt a gyanúsítást. 
 	- A levél... - kezdte Poirot. 
 	- Az a levél csak nekem íródott. 
 	Poirot arra nézett, ahol a társaság két legfiatalabb tagja állt egymás mellett. 
 	Carla Lemarchant meg is szólalt: - Kérlek, Angela néni, nem tennéd meg, amit m o n -
 	sieur Poirot kér? 
 	- Ejnye, Carla - mondta hűvösen Angela Warren. - Hát nincs benned semmi tisztesség? Az anyád volt... és t e . . . 
 	Carla hangja tisztán, erélyesen csengett: 
 	- Úgy van, az anyám volt. Ezért van jogom ilyet kérni tőled.  Helyette m o n d o m , amit mondok.  Ragaszkodom annak a levélnek a felolvasásához. 
 	Angela Warren lassan kivette a levelet a retiküljéből, és átadta Poirot-nak. 
 	- Bár sose mutattam volna meg magának! -
 	mondta keserűen. 
 	Elfordult, és kinézett az ablakon. 
 	Miközben Hercule Poirot felolvasta Caroline Crale utolsó levelét, a szoba négy sarkában egyre feketébb lett a sötétség. Carlának hirtelen az az érzése támadt, hogy még valaki van a szobában, lassan alakot ölt, figyel, lélegzik és vár. „Ő az - gondolta. - Ő van itt. 
 	Az anyám. Caroline... Caroline Crale  itt van a szobában!" 
 	Hercule Poirot befejezte az olvasást. Aztán így szólt: 
 	279 
 	
 	- G o n d o l o m , mindnyájan egyetértenek velem abban, hogy nagyon figyelemreméltó levél. Szép is, de nagyon figyelemreméltó, ugyanis meglepő m ó d o n kimaradt belőle valami... Caroline n e m bizonygatja b e n n e , hogy ártatlan. 
 	Angela Warren hátra se nézett, amikor megszólalt: 
 	- Szükségtelen volt bizonygatnia. 
 	- Úgy van, Miss Warren, szükségtelen. 
 	Caroline Crale-nek a húga előtt n e m kellett bizonygatnia, hogy ártatlan... mert azt hitte, hogy a húga már tudja... minden oka megvan arra, hogy tudja. Caroline-nak csak az volt a fontos, hogy megvigasztalja és megnyugtassa Angelát, és megakadályozza, hogy vallomást tegyen. Ezért írja ismételten: 
 	 „Semmi baj, drágám, semmi baj." 
 	- Hát n e m érti? - kérdezte Angela Warren. -
 	Azt akarta, hogy boldog legyek, ez az egész. 
 	- Igen, azt akarta, hogy boldog legyen, ez teljesen világos. Ez a legfőbb gondja. Gyermeke van, de n e m a gyerekre gondol... arra majd később kerül sor. Csak a húga foglalkoztatja, senki m á s . A húgát kell megnyugtatni, őt kell biztatni, hogy élje a maga életét, legyen boldog, és érjen el sok sikert. És hogy a belenyugvás ne legyen túl nehéz, Caroline leír egy nagyon fontos m o n d a t o t : 
 	„Mindenért meg kell fizetni." 
 	Ez az egy m o n d a t mindent megmagyaráz. 
 	Kétségtelenül arra a teherre utal, amelyet Caroline-nak hosszú-hosszú évekig kellett viselnie, amióta fiatalkori féktelen dühroham á b a n egy papírnehezéket vágott csecsemő 
 	280 
 	
 	húgához, és egész életére megnyomorította. 
 	Most végre alkalma van vezekelni ezért. És ha ez vigasztalásul szolgál, hadd mondjam el önöknek: szentül hiszem, hogy Caroline Crale számára ennek az adósságnak a lerovása sokkal nagyobb békét és nyugalmat jelentett, mint bármi m á s egész életében. 
 	Ezért n e m volt a számára megpróbáltatás sem a tárgyalás, sem az ítélet: azt hitte, hogy ezt a tartozását rója le velük. Furcsa ilyet mondani egy elítélt gyilkosról... de minden oka megvolt, hogy boldog legyen. Igen, több, mint képzelik, ahogy mindjárt be is bizonyít o m önöknek. 
 	Figyeljék meg: ha elfogadjuk ezt a magyarázatot, minden érthetővé válik Caroline viselkedésében. Nézzük csak az események sorozatát az ő szemével. Kezdjük azzal, hogy előző este olyasmi történik, ami elkerülhetetlenül saját fegyelmezetlen bakfiskorát idézi az emlékezetébe. Angela egy  papírnehezéket vág Amyas Crale-hez. Ne felejtsék el: évekkel azelőtt ő is csinált ilyet. Angela azt kiabálja, hogy bár döglene meg Amyas. 
 	Aztán m á s n a p délelőtt Caroline bemegy a télikertbe, és ott találja Angelát: a sörrel pepecsel. Emlékezzenek Miss Williams szavaira: 
 	„Angela a jégszekrény mellett állt... láttam, hogy elpirul, és meglehetősen bűntudatos..." 
 	Miss Williams ezt a bűntudatot annak tulajdonította, hogy Angela elcsavargott, Caroline számára azonban nyilván egészen mást jelentett Angela arcán a bűntudat, amikor rajtakapták. Jusson csak eszükbe: n e m egyszer előfordult, hogy Angela mindenfélé-
 	281 
 	
 	ket rakott Amyas italába. Valószínűleg ez jutott Caroline-nak is az eszébe. 
 	Caroline fogja az üveget,  amelyet Angela ad oda neki,  és leviszi a bástyakertbe. Ott kitölti a sört, és Amyas kezébe adja, aki vág egy grimaszt, amikor felhajtja, és a következő 
 	fontos szavakat mondja: „Ma minden rossz ízű." 
 	Caroline akkor még n e m gyanakszik... de ebéd után lemegy a bástyakertbe, és holtan találja a férjét... és semmi kétsége sincs afelől, hogy megmérgezték.  Ő n e m mérgezte meg. Akkor hát ki? És hirtelen megrohanják az emlékek: Angela fenyegetőzése, Angela arca, amint a sör fölé hajol, és rajtakapják... 
 	és b ű n t u d a t o s . . . b ű n t u d a t o s . . . b ű n t u d a t o s . 
 	Miért tette a lány? Hogy bosszút álljon Amyason? Talán n e m is akarta megölni, csak azt akarta, hogy rosszul legyen és hányjon? 
 	Vagy miatta, Caroline miatt tette? Megtudta, hogy Amyas el akarja hagyni Caroline-t, és megharagudott rá? Caroline még emlékszik... 
 	ó, nagyon is emlékszik... milyen heves, fegyelmezetlen érzelmek dúltak b e n n e , amikor olyan idős volt, mint Angela. És csak egyetlen gondolat villan az agyába. Hogyan oltalmazhatná meg Angelát? Angelának a kezében volt az üveg... rajta kell lenniük az ujjlenyomatainak. Gyorsan letörli, megtisztítja az üveget. Hátha el lehet hitetni az emberekkel, hogy öngyilkosság történt, ha csak Amyas ujjlenyomatait találják meg az üvegen? Megpróbálja rányomni az élettelen ujjakat az üvegre... kétségbeesett sietséggel... s közben hallgatózik, n e m jön-e valaki. 
 	282 
 	
 	Ha elfogadjuk ezt a feltevést, a továbbiakat illetően már minden világos. Angela miatti folytonos aggodalma, követelése, hogy vigyék el, tartsák távol attól, ami történik. F é lelme, hogy Angelát teljesen fölöslegesen kihallgatja a rendőrség. S végül szinte már túlzásba vitt aggodalma, hogy Angela utazzon el Angliából, mielőtt a tárgyalás megkezdődne. Mert mindig rettegett, hogy Angela esetleg meginog, és vallomást tesz. 
 	
 	NEGYEDIK FEJEZET 
 	 Az igazság 
 	Angela Warren lassan visszafordult az ablakból. Kemény, megvető tekintetét végigjártatta a jelenlevők arcán: mindenki őt nézte. 
 	- Vakok és ostobák... mindnyájan - szólalt meg. - Hát n e m tudják, hogy ha én tettem volna,  feltétlenül bevallom? Egy világért sem hagytam volna, hogy Caroline szenvedjen azért, amit  én követtem el. S o h a ! 
 	- De a sörrel pepecselt! - felelte Poirot. 
 	- É n ? Pepecseltem a sörrel? 
 	Poirot Meredith Blake-hez fordult: 
 	- Ide figyeljen, monsieur! A beszámolójában azt írja, hogy a bűntény reggelén neszezést hallott ebben a szobában, amely pontosan a hálószobája alatt van. 
 	Blake bólintott. - De hát az csak egy m a c s ka volt. 
 	- H o n n a n tudja, hogy macska volt? 
 	- Már... már n e m emlékszem rá. De m a c s ka volt. Egészen biztos vagyok b e n n e , hogy macska volt. Az ablak éppen csak annyira volt nyitva, hogy egy macska bebújhatott a résen. 
 	- De n e m volt rögzítve. A tolóablak köny-nyen jár. Ha felhúzzák, egy ember is játszva be- és kijuthat rajta. 
 	- Az igaz, de én t u d o m , hogy macska volt. 
 	- Csak n e m  látta a macskát? 
 	Blake zavartan, lassan felelt: 
 	- N e m , n e m láttam... - összeráncolta a homlokát, és egy kis szünetet tartott. - És mégis t u d o m . 
 	284 
 	
 	- Rögtön megmagyarázom, honnan „tudja". Addig is gondolkozzon el ezen. Aznap reggel valaki alighanem a házhoz lopózott, bejutott a laboratóriumba, levett valamit a polcról, aztán eltávozott anélkül, hogy ön észrevette volna. Nos, ha ez a valaki Alderburyből jött, nem lehetett sem Philip Blake, sem Elsa Greer, sem Amyas Crale, sem Caroline Crale. Pontosan tudjuk, hogy ők négyen mit csináltak. Marad tehát Angéla Warren és Miss Williams. Miss Williams járt ideát... ön találkozott is vele, amikor elhagyta a házát. Elmondta önnek, hogy Angélát keresi. Angela kora reggel elment úszni, de Miss Williams nem látta sem a vízben, sem a sziklákon. Könnyen átúszhatott erre a partra... ahogy a délelőtt folyamán később át is úszott, amikor lement fürödni Philip Blake társaságában. Tegyük fel, hogy ő úszott át reggel is, a házhoz lopózott, bemászott az ablakon, és elcsent valamit a polcról. 
 	Angela Warren közbeszólt: - Semmi ilyesmit nem csináltam... nem... legalábbis... 
 	- Aha! - Poirot diadalkiáltást hallatott. -
 	 Eszébe jutott!  Nem ön mesélte, hogy amikor rossz tréfát akart csinálni Amyas Crale-lel, csent egy kicsit a „macskafű"-ből... ahogy ön nevezte... abból a hogyishívjákból... 
 	- Hát persze! Valeriána! - szólt közbe hirtelen Meredith Blake. 
 	- Úgy van. Ön  ezért olyan biztos abban, hogy macska járt a szobában. Nagyon kifinomult szaglása van. Megérezte a valeriána kellemetlen szagát... talán észre sem vette... 
 	de ez a szag szuggerálta a tudatalattijának a 285 
 	
 	„macskát". A macskák imádják a valeriánát, és bárhova képesek elmenni érte. A valeriánának rendkívül undorító az íze, és az ön előző napi előadásának köszönhető, hogy a dühös Miss Angela kiagyalta, hogy majd tesz egy kicsit belőle sógora sörébe, amit az -
 	Angéla  tudta ezt - mindig egy hajtásra eresztett le a torkán. 
 	Angela Warren töprengve megszólalt: -
 	Aznap lett volna? Csakugyan emlékszem rá, hogy loptam valeriánát. Igen, meg arra is emlékszem, hogy kivettem a sört, és Caroline bejött, és majdnem rajtacsípett. Persze hogy emlékszem... csak sose hoztam kapcsolatba azzal a bizonyos nappal. 
 	- Persze hogy nem... mert  az ön agyában nem is volt kapcsolat köztük. Az ön számára a két esemény két teljesen különböző dolog volt. Az egyik olyan, mint a többi csínytevése... a másik meg a tragédia, bomba, amely váratlanul, villámcsapásként robbant, és minden egyéb, kisebb jelentőségű eseményt elhomályosított a tudatában. Én azonban észrevettem, hogy amikor beszélt róla, azt mondta: „Macskafüvet csentem,  hogy beletegyem az italába." Nem azt mondta, hogy ténylegesen bele is tette. 
 	- Nem, mert csakugyan nem tettem bele. 
 	Caroline éppen akkor toppant be, amikor ki akartam húzni a dugót az üvegből. Ó! - (Jgy hangzott, mint egy sikoltás. - Es Caroline azt hitte... azt hitte, hogy én tettem!... 
 	Elhallgatott. Körülnézett. Aztán megszokott hűvös hangján folytatta: - Nyilván maguk is azt hiszik. 
 	286 
 	
 	Egy kis szünet után hozzátette: -  Nem én öltem meg Árnyast.  Se tréfából, se másként. 
 	Ha én öltem volna meg, nem hallgatom el. 
 	Miss Williams éles hangon közbeszólt: 
 	- Persze hogy nem, drágám. - Hercule Poirot-ra nézett. - Ilyesmi csak egy őrültnek juthat az eszébe. 
 	- Nem vagyok őrült - felelte szelíden Hercule Poirot -, és nem is jutott ilyesmi az eszembe. 
 	 Pontosan tudom, ki ölte meg Amyas Crale-t. 
 	Egy kis szünetet tartott. 
 	-Mindig fennáll a veszélye, hogy bizonyítottnak fogadunk el olyan tényeket, amelyek igazában nem azok. Nézzük például, mi volt a helyzet Alderburyben. Ősidők óta ismert helyzet. Két nő meg egy férfi. Magától értetődőnek tekintették, hogy Amyas Crale el akarta hagyni a feleségét a másik nőért. Én viszont azt mondom, hogy  ilyesmi soha az eszébe semjutottl 
 	Előzőleg is beleesett már néhány nőbe. A hatalmukban tartották addig-ameddig, de egykettőre túl volt rajtuk. Azoknak a nőknek, akikbe előzőleg esett bele, rendszerint voltak már bizonyos tapasztalataik... nem vártak Crale-től túl sokat. De ezúttal a nő 
 	sokat várt. ugyanis egyáltalán nem volt még nő. Csak lány, és Caroline Crale szavaival élve, borzasztóan őszinte... Lehet, hogy konok volt, és rafináltan tudott beszélni, de szerelem dolgában ijesztően tapasztalatlan. 
 	Mivel  ő mérhetetlenül őszintén és szenvedélyesen szerette Amyas Crale-t, azt hitte, hogy a férfi is ugyanígy érez iránta. Kérdezés nélkül is feltételezte, hogy szerelmük életre 287 
 	
 	szóló. Anélkül, hogy a férfit megkérdezte volna, feltételezte, hogy elhagyja érte a feleségét. 
 	De hát, kérdezhetik, miért nem ábrándította ki e hitéből Amyas Crale a lányt? A válaszom: a kép miatt. Be akarta fejezni a képet. 
 	Egyesek fülének ez hihetetlenül hangzik, de annak, aki ismeri a művészeket, nem. És elvben már elfogadtuk ezt a magyarázatot. A Crale és Meredith Blake közt lefolyt beszélgetés így már sokkal érthetőbb. Crale zavarban van... hátba veregeti Blake-et, s derűlátóan megnyugtatja, hogy a végén minden rendbe jön. Amyas Crale ugyanis mindent egyszerűnek látott. Fest egy képet, kicsit zavarja az, amit úgy jellemez, hogy két féltékeny, hisztériás nő... de egyiküknek sem engedi meg, hogy elrontsa, ami számára a legfontosabb az életben. 
 	Ha megmondja Elsának az igazat, fuccs a képnek. Lehetséges, hogy a lány iránt érzett kezdeti érzelmi fellobbanásában mondott olyasmit, hogy otthagyja Caroline-t. Szoktak ilyesmit mondani a férfiak, ha szerelmesek. 
 	De az is lehet, hogy akkor is csak hagyta, hadd higgye a lány, mint ahogy a sorsdöntő 
 	napokban is hagyta. Nem érdekelte, mit gondol Elsa. Gondoljon, amit akar. Akármit, csak egy-két napig maradjon még békén. 
 	utána... utána majd megmondja neki az igazat... hogy mindennek vége köztük. Nem olyan ember volt, akinek aggályai vannak. 
 	Különben azt hiszem, mindjárt az elején megpróbálta tisztázni a dolgot Elsával. Figyelmeztette rá, hogy milyen ember... de a 288 
 	
 	lány nem volt hajlandó tudomásul venni a figyelmeztetést. Készakarva rohant a vesztébe. Mert egy olyan ember szemében, mint Crale, a nő csak játékszer. Ha megkérdezik, nyilván könnyedén odaveti, hogy Elsa még fiatal... egykettőre kiheveri a dolgot. Amyas Crale csak így tudott gondolkozni. 
 	Voltaképpen az egyetlen lény, akit egyáltalában szeretett, a felesége volt. A lányból nem csinált magának gondot. Csak néhány nap múlva akarta megmondani neki, mi a helyzet. Dühös volt Elsára, hogy kipakolt Caroline-nak, de optimista módon még akkor is azt hitte, hogy a végén minden „rendbe jön". Caroline bizonyára megbocsát neki, mint ahogy előzőleg is mindig megbocsátott. 
 	És Elsa... Elsa kénytelen lesz „lenyelni a békát". Egy olyan férfi, mint Amyas Crale, ilyen egyszerűnek látja az élet problémáit. 
 	De azt hiszem, azon az utolsó estén valóban elfogta a nyugtalanság. Nem Elsa, hanem Caroline miatt. Talán be is ment az asz-szony szobájába, de az nem volt hajlandó szóba állni vele. Akárhogy történt is, nyugtalan éjszakája volt, reggeli után félrevonta az asszonyt, és megmondta neki az igazat. 
 	Csakugyan belegabalyodott Elsába, de már túl van rajta. Mihelyt a képet befejezi, nem találkozik vele többet. 
 	Erre volt válasz Caroline Crale felháborodott kiáltása: „Te meg a nőid!" Ezzel a mondattal egy osztályba sorolta Elsát a többivel... a többivel, akik már leszerepeltek. Felháborodva tette hozzá: „A legszívesebben megölnélek!" 
 	289 
 	
 	Caroline haragudott, felháborította férje szívtelensége és kegyetlen eljárása a leánynyal. Mikor Philip Blake összetalálkozott vele a hallban, és hallotta, hogy az asszony ezt motyogja: „Ez azért már kegyetlenség...", Caroline  Elsára gondolt. 
 	Ami most már Crale-t illeti, kijött a könyvtárszobából, s ott találta Elsát Philip Blake társaságában, mire nyersen utasította, hogy menjen le, folytassák a munkát. Éppen csak azt nem tudta, hogy Elsa Greer egész idő 
 	alatt ott ült a könyvtárszoba ablaka alatt, és mindent hallott. És az a vallomás, amelyet a leány később tett erről a beszélgetésről, nem felelt meg az igazságnak. Ne felejtsék el: csak az ő szava volt rá a garancia. 
 	Képzeljék csak el, milyen megdöbbentő 
 	lehetett a számára megtudni az igazságot, ilyen nyersen megfogalmazva! 
 	Meredith Blake szerint előző délután, miközben várta, hogy Caroline elhagyja ezt a szobát, ő háttal állt az ajtónak, és Elsa Greerrel beszélgetett. Vagyis a lány nyilván  szemközt állt vele, a férfi válla fölött pontosan látta, mit művel idebenn Caroline - és  ő volt az egyetlen, aki egyáltalában láthatta. 
 	Látta, amikor Caroline ellopja a mérget. 
 	Nem árulta el, de mikor ott ült a könyvtárszoba ablaka alatt, eszébe jutott. 
 	Mikor Amyas Crale kijött, a lány, azzal az ürüggyel, hogy szüksége van valami pulóverre, fölment Caroline Crale szobájába, hogy megkeresse a mérget. A nők tudják, hol szoktak elrejteni valamit a nők. Meg is találta a mérget, s vigyázva, hogy egyetlen ujjlenyo-290 
 	
 	matot se töröljön le az üvegről, s a magáét ne hagyja rajta, kiszívta belőle a folyadékot egy csöpögtetővel, amilyennel a töltőtollakat szokták megtölteni. 
 	Aztán lejött, és Crale társaságában elindult a bástyakertbe. És - semmi kétség - nyomban töltött egy pohár sört a férfinak, aki azt szokásos módján egy slukkra fölhajtotta. 
 	Közben Caroline Crale komolyan aggódni kezdett. Amikor látta, hogy Elsa följön a házba - ezúttal valóban pulóverért -, lesietett a bástyakertbe, és vitába szállt a férjével. Gyalázat, amit művel! Ő ezt nem tűri! Hihetetlen kegyetlenség, és súlyos csapás lesz a lánynak! Amyas, dühösen, hogy megzavarták, kijelentette, hogy a dolog már el van intézve... 
 	ha elkészül a kép, megmondja a lánynak, hogy csomagoljon.  „Minden el van intézve... 
 	 megmondom neki, hogy csomagoljon, és kész!" 
 	Aztán meghallják a Blake fivérek lépteit, Caroline kijön a kertből, s kicsit zavartan dünnyög valamit Angeláról meg az intézetről, meg hogy sok a dolga, és a két férfi azt hiszi - magától értetődő gondolattársítás -, hogy a beszélgetés, amelyet véletlenül kihallgattak,  Angelára vonatkozott, s így lesz a 
 	„Megmondom neki, hogy csomagoljon"-ból 
 	„Már intézkedtem, hogy csomagoljon". 
 	Elsa meg egy pulóverrel a kezében lejön az ösvényen, hűvösen mosolyog, és ismét pózba ül. 
 	Kétségtelenül arra számított, hogy Caroline-t fogják majd gyanúba, és a koniines üveget megtalálják a szobájában. S most Caroline 2 9 1 
 	
 	ráadásul tökéletesen a kezére játszik. Lehoz egy üveg jégbe hűtött sört, és kitölti a férjének. 
 	Amyas fölhajtja, vág egy grimaszt, és azt mondja: - Ma minden rossz ízű. 
 	Értik, milyen lényeges ez a megjegyzés? 
 	 Minden rossz ízű. Tehát már ez előtt a pohár sör előtt is ivott valamit, ami rossz ízű volt, és az  íz még akkor is ott volt a szájában.  És még egy lényeges pont. Philip Blake azt állítja, hogy Crale tántorgott egy kicsit, és ő arra gondolt, hogy „talán sokat ivott". Csakhogy ez a kis tántorgás  annak a jele volt, hogy a koniin kezd hatni, ez pedig azt jelenti, hogy a mérget már azelőtt beadták neki, mielőtt Caroline levitte a jégbe hűtött sört. 
 	Elsa Greer tehát ismét pózba ült a szürke falon, s mivel nem akarta, hogy a férfi gyanút fogjon, vidáman, természetesen csevegni kezdett Amyas Crale-lel. Nemsokára észrevette Mereditht a fölöttük levő padon, integetett neki, és még jobban színészkedett a kedvéért. 
 	Amyas Crale meg, az a fajta ember lévén, aki gyűlölt mindenfajta betegséget, és nem is volt hajlandó beteg lenni, makacsul folytatta a festést, míg a karja meg a lába föl nem mondta a szolgálatot, s a nyelve el nem nehezült. Tehetetlenül levetette magát a padra, de az agya még tiszta volt. 
 	A házban felhangzott az ebédre hívó csengő, mire Meredith fölkelt a padról, és elindult lefelé a bástyakertbe. Valószínű, hogy ez alatt a néhány pillanat alatt Elsa is elhagyta a helyét, az asztalhoz rohant, és a maradék 2 9 2 
 	
 	néhány csepp mérget belecsöpögtette a söröspohárba, amelynek az alján még volt egy kicsi az ártalmatlan italból. A csöpögtetőt később a házhoz vezető ösvényen dobta el... 
 	és rá is taposott, hogy porrá zúzza. Aztán a kertajtóban találkozott Meredithszel. 
 	A kertben vakító a világosság, ha az árnyékból lép be az ember. Meredith se látott tisztán... csak annyit látott, hogy a barátja a szokásos pózban terpeszkedik a padon, s mikor leveszi tekintetét a képről, ahogy Meredith jellemezte, rosszindulatúan villan meg a szeme. 
 	Mennyit tudott vagy sejtett Amyas? Menynyire volt még eszméleténél? Ezt már nem tudjuk megállapítani, de a keze és a szeme beszélt. 
 	 Hercule Poirot odamutatott a képre a falon. 
 	-Már akkor tudhattam volna, amikor először láttam ezt a képet, ugyanis igen figyelemreméltó kép. Egy gyilkos arcképe, akit az áldozata festett le... egy lány képe, aki figyeli, hogyan haldoklik a szeretője... 
 	
 	ÖTÖDIK FEJEZET 
 	 A következmények 
 	Poirot szavai után csend lett... iszonyú, döbbent csend. A lemenő nap fénye lassan kialudt, utolsó sugara is elhagyta az ablakot, miután jó ideig pihent az ablak előtt ülő nő 
 	fekete haján és halványszürke boáján. 
 	Elsa Dittisham megmozdult, és így szólt: 
 	- Távolítsa el a többieket, Meredith. Hagyjon magamra monsieur Poirot-val. 
 	Mozdulatlanul ült, míg az ajtó be nem csukódott a társaság mögött. Aztán megszólalt: 
 	- Ugye, maga nagyon okos ember? 
 	Poirot nem felelt. 
 	- Most mit vár tőlem? - kérdezte a nő. -
 	Hogy vallomást tegyek? 
 	Poirot a fejét rázta. 
 	- Mert semmi ilyesmire nem vagyok hajlandó! - jelentette ki Elsa. - Nem teszek semmiféle vallomást. S amit négyszemközt beszélünk, nem számít. Mert csak a maga állítása áll az enyémmel szemben. 
 	- Ahogy mondja. 
 	- Szeretném tudni, mik a tervei. 
 	- Minden tőlem telhetőt elkövetek - felelte Hercule Poirot -, hogy rábírjam a hatóságokat: legalább halála után nyilvánítsák ártatlannak Caroline Crale-t. 
 	Elsa elnevette magát. - Ostobaság! Ártatlannak nyilvánítani valakit olyasmiben, amit el se követett! - Aztán megkérdezte: - És mi a terve velem? 
 	- Következtetéseimet az illetékesek elé ter-2 9 4 
 	
 	jesztem. Ha úgy döntenek, hogy vádat lehet emelni ön ellen, tegyék. De meg kell mondanom, hogy szerintem nincs elegendő bizonyíték... csak következtetések vannak, nem tények. Meg aztán nem is fogják törni magukat, hogy eljárást indítsanak az ön társadalmi helyzetében levő személy ellen, hacsak nem tudják alaposan megindokolni. 
 	- Pedig nem bánnám - mondta Elsa. - Ha a vádlottak padjában kellene küzdenem az életemért... talán lenne benne valami... valami érdekes... izgalmas. Lehet, hogy... élvezném. 
 	- De a férje nyilván nem. 
 	Elsa bámulva nézett rá. 
 	- Csak nem képzeli, hogy egy parányit is izgatnak a férjem érzései? 
 	- Nem hinném, hogy valaha is izgatták volna mások érzései. Ha izgatták volna, most talán boldogabb lenne. 
 	- Miért sajnál? - kérdezte élesen az asz-szony. 
 	- Azért, gyermekem, mert még nagyon sokat kell tanulnia. 
 	- Tanulnom? Ugyan, mit? 
 	- Mindent, amit a felnőttek érezni szoktak: szánalmat, együttérzést, megértést. Maga csak két érzelmet ismer... soha nem is ismert többet... a szerelmet meg a gyűlöletet. 
 	Elsa azt mondta erre: 
 	- Láttam, hogy Caroline ellopja a koniint. 
 	Azt hittem, meg akarja ölni magát. Ha ezt teszi, egyszerűbb lett volna minden. Aztán, másnap délelőtt, rájöttem. Crale közölte a feleségével, hogy fütyül rám... valamikor 295 
 	
 	szeretett, de annak már vége. Mihelyt befejezte a képet, kiadja az utam. Miattam ne fájjon az asszony feje. 
 	És az a nő... sajnált... Engem!... Meg tudja érteni, milyen lelkiállapotba kerültem? 
 	Megkerestem a mérget, beadtam Crale-nek, aztán ültem és figyeltem, hogyan haldoklik. 
 	Soha nem éreztem magam olyan életerősnek, boldognak, mindenhatónak. Lestem, hogy hal meg... 
 	Széttárta a kezét. 
 	- Csak azt nem tudtam, hogy nem őt ölöm meg... hanem  magamat.  Aztán megértettem, hogy az asszony is csapdába esett... de az se ért semmit. Nem tudtam fájdalmat okozni neki... nem érdekelte... oda se figyelt... szinte ott se volt. Mindketten megszöktek, ő is, Amyas is... elmentek valahova, ahol nem férhettem hozzájuk. De nem ők haltak meg.  Én. 
 	Elsa Dittisham fölállt. Az ajtóhoz ment. És még egyszer megszólalt: 
 	- Én haltam meg... 
 	A hallban két fiatal ember mellett kellett elmennie. Ők akkor kezdték az életet. Együtt. 
 	A sofőr kitárta a kocsi ajtaját. Lady Dittisham beült, és a sofőr a térdére borította a szőrmetakarót. 
 	
 	TARTALOM 
 	BEVEZETÉS 
 	 Carla Lemarchant 
 	 5 
 	ELSŐ KÖNYV 
 	ELSŐ FEJEZET 
 	 A védőügyvéd 
 	17 
 	MÁSODIK FEJEZET 
 	 Az ügyész 
 	29 
 	HARMADIK FEJEZET 
 	 A fiatal ügyvéd 
 	38 
 	NEGYEDIK FEJEZET 
 	 Az öreg ügyvéd 
 	44 
 	ÖTÖDIK FEJEZET 
 	 A rendőr-főfelügyelő 
 	52 
 	HATODIK FEJEZET 
 	 Egy kismalac piacra járt... 
 	74 
 	HETEDIK FEJEZET 
 	 Egy kismalac meg otthon ült... 
 	90 
 	
 	NYOLCADIK FEJEZET 
 	 Egy kismalac sok húst evett... 
 	126 
 	KILENCEDIK FEJEZET 
 	 Egy kismalac hoppon maradt... 
 	141 
 	TIZEDIK FEJEZET 
 	 Egy kismalac meg visított: ui, ui, ui... 
 	160 
 	MÁSODIK KÖNYV 
 	 Philip Blake beszámolója 
 	(A kézirathoz mellékelt kísérőlevél) 179 
 	 Meredith Blake beszámolója 
 	202 
 	 Lady Dittisham beszámolója 
 	217 
 	 Cecília Williams beszámolója 
 	229 
 	 Angéla Warren beszámolója 
 	 241 
 	HARMADIK KÖNYV 
 	ELSŐ FEJEZET 
 	 Néhány következtetés 
 	249 
 	
 	MÁSODIK FEJEZET 
 	 Poirot öt kérdést tesz fel 
 	255 
 	HARMADIK FEJEZET 
 	 Az események rekonstruálása 
 	265 
 	NEGYEDIK FEJEZET 
 	 Az igazság 
 	284 
 	ÖTÖDIK FEJEZET 
 	 A következmények 
 	294